В проучвания на европейски и американски изпълнителни директори , 85 процента признават , че те са имали проблеми или съображения относно работата си , които са се страхували да споделят .


Уплашени от конфликта , който може да възникне от това , уплашени , че ще се объркат в аргументи , те не знаеха как да управляват и чувстваха , че бяха обречени да загубят .


Осемдесет и пет процента е голяма цифра .


Това означава , че организациите не могат да направят това , което Джордж и Алис направиха толкова успешно .


Те не могат да мислят заедно .


А това означава , че много хора , хора като нас , които са управлявали организации , не са се опитали да намерят най-добрите хора , които могат , и в повечето случаи не получават най-доброто от тях .


Но как тогава да развиваме уменията , от които се нуждаем ?


Защото всичко това изисква умения и опит , също .


Ако няма да се страхуваме от конфликти , трябва да видим в тях начин на мислене и след това трябва да станем много добри в това .


Наскоро работих с изпълнител на име Джо , който е работил за компания за медицински устройства .


Джо беше много притеснен за устройство , което е разработвал .


Той си мислеше , че устройството е твърде сложно , но въпреки това може да се допусне грешка , която би могла да нарани хората .


Той се страхуваше да не навреди на пациентите , на които се опитваше да помогне .


Но когато се огледа в своята организация , никой друг не изглеждаше изобщо притеснен .


И така , той решил да не казва нищо .


В крайна сметка , може би другите са знаели нещо , което не .


Може би е щял да изглежда глупаво .


Но той продължаваше да се притеснява за това , толкова много , че стигна до момента , в който реши , че единственото нещо , което можеше да направи , бе да напусне работата , която обичаше .


В крайна сметка , Джо и аз намерихме начин той да сподели притесненията си .


А това , което се случи след това , е каквото почти винаги се случва в такава ситуация .


Оказа се , че всички имат едни и същи въпроси и съмнения .


Така че сега Джо имаше съюзници . И можеха всички да мислят заедно .


И да , имаше много конфликти и дебати и доводи , но това позволи на всички около масата да бъдат креативни , за да решат проблема и да променят устройството .


Джо бе това , което много хора биха нарекли информатор , за разлика обаче от повечето такива , той не е бил особняк , той беше страстно посветен на организацията и високите цели , които тя обслужваше .


Но той толкова се страхуваше от конфликт , докато най-накрая все повече се страхуваше от тишината .


И когато се осмели да говори , той откри много повече в себе си и много повечe даде на организацията , отколкото си е представял .


И колегите му не мислят вече за него като за особняк .


Те мислят за него като за лидер .


Е , как да имаме тези разговори по-лесно и по-често ?


Университета в Делфт изисква от своите докторанти да представят пет твърдения , които са готови да се защитават .


Няма значение за какво са твърденията , а това , което има значение , е , че кандидатите имат желанието и възможността да се изправят пред публика .


Мисля , че това е една прекрасна система , но докторантите са твърде малко хора , на твърде късен етап в живота .


Мисля , че трябва да се преподават тези умения на децата и младежите , на всеки етап от тяхното развитие , ако искаме да имаме мислещи организации и мислещо общество .


Факт е , че повечето от най-големите катастрофи , на които сме свидетели рядко се случват заради информация , която е тайна или скрита .


Те се случват заради информация , която е свободно достъпна , но ние сме слепи умишлено , защото не можем да се справим , не искаме да се справим с провокирания конфликт .


Но когато се осмелим да нарушим това мълчание , или когато се осмелим да видим , да създадем конфликт , ние даваме възможност на себе си и на хората около нас да мислим по най-добрия начин .


Достъпът до информация е нещо фантастично , отворените мрежи са от съществено значение .


Но истината няма да ни освободи , докато не се развият уменията и навиците , таланта и морална смелост да ги използваме .


Откритостта не е краят .


Това е началото .


( Ръкопляскания )


Благодаря ви .


Преди две години застанах на сцената на TED в Аруша , Танзания .


Говорих много кратко за едно от творенията си , с което съм най-горд .


Това беше проста машина , която промени живота ми .


Преди това никога не се бях отдалечавал от дома си в Малави .


Никога не бях използвал компютър .


Никога не бях виждал Интернет .


На сцената онзи ден бях толкова нервен ,


че забравих английския и направо ми се повръщаше .


( Смях ) Никога не ме бяха заобикаляли толкова много азунгу , бели хора . ( Смях )


Има една история , която не бих ви разказал тогава .


Но - е , сега се чувствам добре .


Бих искал да споделя тази история днес .


В семейството ми сме седем деца .


Само сестри , с изключение на мен .


Това съм аз с баща ми , когато бях малък .


Преди да открия чудесата на науката , бях обикновен фермер в страна на бедни фермери .


Като всички други , отглеждахме царевица .


Една година имахме много лош късмет .


През 2001 преживяхме ужасен глад .


За пет месеца всички малавийци започнаха да гладуват до смърт .


Семейството ми се хранеше само веднъж , вечер .


Само по три лъжици нсима за всеки от нас .


Храната минаваше през телата ни .


Започнахме да изчезваме .


В Малави , на втория ден в училище трябва да платиш училищни такси .


Заради глада бях принуден да отпадна от училище .


Погледнах баща си , погледнах и онези сухи полета .


Това беше бъдещето , което не можех да приема .


Чувствах се много щастлив , че това е вторият ми ден в училище . Затова бях твърдо решен да направя всичко възможно , за да получа образование .


Отидох в една библиотека .


Четох книги - научни книги , особено по физика .


Не можех да чета много добре на английски .


Използвах диаграмите и снимките , за да уча думите около тях .


Една друга книга постави това знание в ръцете ми .


В нея се казваше , че с вятърна мелница може да се изпомпва вода и да се генерира електричество .


Изпомпването на вода значеше напояване . Защита срещу глада , който преживявахме тогава .


Затова реших да построя една вятърна мелница за себе си .


Но нямах материали , които да използвам . Затова отидох на едно бунище , където си намерих материали .


Много хора , включително майка ми , казваха , че съм луд .


( Смях ) Намерих вентилатор за трактор , амортисьор , тръби от ПВЦ .


С помощта на рамка за велосипед и едно старо велосипедно динамо построих моята машина .


Отначало захранваше една крушка .


После - четири крушки с превключватели , и дори прекъсвач , моделиран след една сметка за електричество .


Друга машина изпомпва вода за напояване .


Пред къщата ми започнаха да се редят опашки от хора , ( Смях ) за да им зареждам мобилните телефони .


( Аплодисменти ) Не можех да се отърва от тях .


( Смях ) Дойдоха и репортерите , което доведе до блогърите , което доведе до обаждане от нещо , наречено TED .


Никога не бях виждал самолет преди .


Никога не бях спал в хотел .


И така , на сцената онзи ден в Аруша , изгубил познанията си по английски , казах нещо от сорта на : " Опитах . И го направих . "


Бих искал да кажа нещо на всички хора като мен , на африканците и на бедните , които се борите с мечтите си -


Бог да ви благослови .


Може би някой ден ще гледате това по Интернет .


Казвам ви - доверявайте се на себе си и вярвайте .


Каквото и да се случва , не се отказвайте .


Благодаря .


( Аплодисменти )


През 80-те години в комунистическа източна Германия , ако сте притежавали пишеща машина , трябвало да я регистрирате при правителството .


Трябвало да регистрирате пробен лист с текст от пишещата машина .


И това било правено , за да може правителството да проследи откъде идва текста .


Ако откриели документ , който съдържал погрешна мисъл , те можели да проследят кой е създал тази мисъл .


А ние на запад не можехме да разберем как някой би могъл да прави това , колко това би ограничило свободата на словото .


Ние никога не бихме направили това в нашите собствени страни .


Но днес , през 2011 година , ако си купите цветен лазерен принтер от всеки голям производител на лазерни принтери и отпечатате страница , тази страница ще има малки жълти точки , отпечатани на всяка една страница , по модел , който прави страницата уникална за вас и вашия принтер .


Това се случва на нас днес .


И изглежда никой не вдига голяма шумотевица около това .


И това е пример за начините , по които нашите собствени правителства използват технологиите срещу нас , гражданите .


И това е един от трите основни източника на онлайн проблеми днес .


Ако погледнем какво наистина се случва в онлайн света , можем да групираме атаките на база нападателите .


Има три основни групи .


Има онлайн престъпници .


Както тук , г-н Димитрий Голубов от град Киев в Украйна .


И мотивите на онлайн престъпниците са много лесни за разбиране .


Тези хора правят пари .


Те използват онлайн атаки , за да правят много пари , и много , и много от тях .


Всъщност има няколко случая на онлайн милионери , мултимилионери , които са направили пари с атаките си .


Това е Владимир Цацин от Тарту , Естония .


Това е Алфред Гонзалес .


Това е Стивън Уот .


Това е Бьорн Сундин .


Това е Матю Андерсън , Тарик Ал-Даур и така нататък , и така нататък .


Тези хора са натрупали състоянията си онлайн , но те го правят чрез незаконни средства , чрез използване на неща като банкови троянски коне , за да крадат пари от нашите банкови сметки , докато правим онлайн банкиране или с кийлогъри събират информация за нашите кредитни карти , докато извършваме онлайн пазаруване от заразен компютър .


Тайните служби на САЩ , преди два месеца замразиха швейцарската банкова сметка на г-н Сам Джейн , ето тук , и тази банкова сметка имаше 14,9 милиона щатски долара в нея , когато беше замразена .


Самият г-н Джейн е на свобода ; никой не знае къде се намира .


И мога да заявя , че днес вече е по-вероятно за всеки от нас да стане жертва на престъпление онлайн , отколкото тук , в реалния свят .


И е много очевидно , че това само ще се влошава .


В бъдеще , по-голяма част от престъпленията ще се извършват онлайн .


Втората основна група от нападатели , които наблюдаваме днес не са мотивирани от пари .


Те са мотивирани от нещо друго — мотивирани са от протести , мотивирани са от становища , мотивирани са от закачки .


Групи като " " Анонимен " " , се оживиха през последните 12 месеца и се превърнаха в основни играчи в областта на онлайн атаките .


Така че това са трите основни нападатели : престъпници , които го правят за пари , хактивисти като " " Анонимен " " , извършващи го като протест , но последната група са държавите нации , правителствата , които извършват атаките .


И тогава може да разгледаме случаи , като това , което се случи в DigiNotar .


Това е отличен пример за това какво се случва , когато правителства атакуват срещу собствените си граждани .


DigiNotar е сертифициращ орган от Холандия — или всъщност , беше .


Бяха обявени в несъстоятелност миналата есен , защото бяха хакнати .


Някой проникнал и ги хакнал напълно .


И аз попитах миналата седмица в среща с представители на холандското правителство , попитах един от лидерите на екипа , дали смята за правдоподобно , че хора са загинали в резултат на хакването на DigiNotar .


И отговорът му беше утвърдителен .


И така , как хората умират в резултат на такова хакване ?


Ами DigiNotar е сертифициращ орган .


Те продават сертификати .


Какво правите със сертификатите ?


Ами вие се нуждаете от сертификат , ако имате уебсайт , който има https , SSL криптирани услуги , услуги като Gmail .


Сега , всички ние или голяма част от нас , използваме Gmail , или един от техните конкуренти , но тези услуги са особено популярни в тоталитарни държави като Иран , където дисиденти използват чужди услуги като Gmail , защото те знаят , че са по-надеждни отколкото местни услуги и , че са криптирани над SSL връзки , така че местните власти не могат да шпионират техните дискусии .


С изключение на това , че могат да го правят , ако проникнат


в чужд сертифициращ орган и издадат фалшив сертификат .


И точно така е станало в случая със DigiNotar .


Какво да кажем за " " арабската пролет " " и нещата , които се случиха , например , в Египет ?


Ами в Египет , размирниците ограбиха щаба на египетските тайни служби през април 2011 година , и докато плячкосвали сградата намерили много документи .


Сред тези документи , намерили папка озаглавена " " FINFISHER . " " И в тази папка имало бележки от компания , базирана в Германия , която продала на египетското правителство набор от инструменти за прихващане , в много голям мащаб , на цялата комуникация на гражданите от страната .


Те продали това средство за 280 000 евро на египетското правителство .


Седалището на фирмата е тук .


Така че западните правителства предоставят на тоталитарните правителства инструменти , за да правят това срещу собствените им граждани .


Но и западните правителства го правят за себе си .


Така например , в Германия , само преди няколко седмици , така нареченият вирус Scuinst беше намерен , което е троянски кон използван от германските държавни служители за разследване на собствените им граждани .


Ако сте заподозрян в наказателно дело , ами това е доста очевидно , телефонът ви ще бъде подслушван .


Но днес , това отива по-надалеч .


Те подслушват вашата Интернет връзка .


Те дори използват инструменти като вируса Scuinst , за да заразят компютъра ви с троянски кон , което им дава възможност да следят цялата ви комуникация , да подслушават вашите онлайн дискусии , да събират паролите ви .


Ако се замислим по-задълбочено над тези неща , тогава очевидният отговор от хората трябва да бъде : " " Добре , това звучи лошо , но това не ме засяга , защото съм легален гражданин .


Защо трябва да се притеснявам ?


Нямам какво да крия . " " И това е аргумент , който няма смисъл .


Поверителността се подразбира .


Поверителността не е за обсъждане .


Това не е въпрос на лични данни срещу сигурност .


Това е въпрос на свобода срещу контрол .


И докато ние може да се доверяваме на нашите правителства в този момент , точно сега през 2011 година , всяко право , което дадем , ще бъде дадено завинаги .


И дали може да вярваме , дали може да имаме сляпо доверие , на всяко бъдещо правителство , правителство , което може да имаме след 50 години ?


И това са въпроси , над които трябва да се притесняваме през следващите 50 години .


_ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


Запомняме само 25 на сто от това , което чуваме .


_ _ NULL _ _ й обещах , че ще я слушам всеки ден , _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ ( Шум ) с тази какафония наоколо че е просто трудно да се слуша ; уморително е да се слуша .


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


И изкуството на разговора _ _ NULL _ _


един свят , в който не се изслушваме един други въобще , _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ за да нулирате ушите си и да ги рекалибрирате , _ _ NULL _ _


Става въпрос за наслаждаването на обикновени звуци .


Това , например , е моята сушилня .


Така че обикновените звуци могат да бъдат наистина интересни , ако им обърнете внимание . _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


Сега , звукът е моята страст , това е моят живот .


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


( Музика ) ( Ръкопляскане ) ( Музика ) ( Ръкопляскане )


Днес ще говоря за връзката между науката и човешките ценности .


Така , по принцип се смята , че моралните въпроси , въпросите за доброто и злото , правилното и грешното , са въпроси , за които науката по принцип няма мнение .


Смята се , че науката може да ни помогне да постигнем нещата , които ценим , но никога не би могла да ни каже какво би трябвало да ценим .


И следователно повечето хора , поне според мен повечето хора тук , смятат че науката никога няма да отговори на най-важните въпроси в човешкия живот , въпроси като " " За какво си заслужава да живееш ? " " " За какво си заслужава да умреш ? "


" Какво прави живота хубав ? "


Така че аз ще се опитам да ви убедя , че това е илюзия , че това разделение между науката и ценностите е илюзия . Всъщност доста опасна илюзия точно в този момент от историята ни .


Така , често хората казват , че науката не може да бъде основа за моралност и ценности , защото науката борави с факти . А фактите и ценностите сякаш принадлежат в различни светове .


Често се смята , че няма описание на света , което да ни покаже какъв трябва да е той .


Но за мен е напълно ясно , че това не е така .


Ценностите са един вид факт .


Те са факти за благосъстоянието на съзнателните създания .


Защо нямаме етични задължения спрямо камъните ?


Защо не съчувстваме на камъните ?


Защото смятаме , че камъните не могат да страдат . И ако се вълнуваме повече за близките ни примати , отколкото за насекомите , както си е , то е защото смятаме , че те са способни на по-широка гама потенциално щастие или страдание .


Това , което трябва да забележим в случая е , че това е фактическо твърдение . Това е нещо , за което можем да сме прави или да грешим . Ако разрушим връзката между биологичното усложняване и възможностите за преживявания , е , тогава може и да грешим за вътрешния живот на насекомите .


Добре . Няма представа , няма версия за човешки морал и човешки ценности , която да съм срещал , която да не може да се сведе до загриженост за съзнателното преживяване и възможните му промени .


Дори ако заемате ценностите си от някоя религия , дори да мислите , че доброто и злото в крайна сметка са свързани с обстоятелства след смъртта , с безкрайно щастие с бог , или безкрайно страдние в ада , вие все пак се интересувате от съзнанието и промените в него .


Твърдението , че тези промени могат да продължат и след смъртта , само по себе си е фактическо твърдение , което , разбира се , може да е или правилно , или грешно .


Така , като говорим за благосъстоянието на човешките същества в този живот , знаем че има голям диапазон от такива факти .


Знаем , че е възможно да се живее в провалена държава , където всичко , което може да се обърка , се обърква , където майките не могат да изхранят децата си , където непознати не могат да намерят основа за мирно сътрудничество , £ където хора се избиват безразборно .


И знаем , че е възможно да се движим по тази скала към нещо доста по-идилично , към място , където хората дори могат да измислят конфренеция като TED .


И ние знаем , знаем , че има правилни и грешни отговори нагоре и надолу по скалата .


Дали добавянето на холера във водата би било добра идея ?


Вероятно не .


Дали би било добре всички да вярват в злите очи , така че когато им се случи нещо лошо , веднага да обвиняват съседите си ? Вероятно не .


Има истини за процъфтяването на човешките общества , които могат да бъдат разкрити , независимо дали разбираме тези истини или не .


А моралът е свързан с тези истини .


Така че , когато говорим за ценности , говорим за факти .


Сега , нашата ситуация в света може да бъде разбрана на много нива . Като започнем от нивото на генома нагоре през нивото на икономическите системи и политическия ред .


Но ако говорим за човешкото благосъстояние , сме принудени да говорим за човешкия мозък .


Защото знаем , че възприемаме света и себе си чрез мозъка си . Каквото и да се случва след смъртта ,


дори терористът-самоубиец да получи 72 девици след смъртта , в този живот , неговата личност , неговата доста злочеста личност , е продукт на неговия мозък .


Така че приносът на културата , ако културата ни променя , което тя наистина прави , тя ни променя като променя мозъците ни .


Така че каквито и да са културните вариации , които карат човешките същества да преуспяват , могат , поне на теория , да бъдат разбрани в контекста на една разрастваща се наука на съзнанието , неврология , психологи и т.н.


Това , което твърдя е , че ценностите могат да бъдат разбити на факти , факти за съзнателното изживяване на съзнателните същества .


И можем да визуализираме пространството на възможните промени в преживяванията на тези същества .


За мен това е нещо като морален пейзаж с върхове и падини , които съответстват на разликите в благосъстоянието на съзнателните същества , както личните , така и колективните .


И едно нещо , което може би трябва да отбележим е , че има състояния на благоденствие , до които много рядко достигаме , или много малко хора достигат .


Тези състояния очакват да ги открием .


Може би някои от тях е редно да наречем мистични или духовни .


Вероятно има други състояния , които не можем да достигнем , защото така работят умовете ни , но други умове могат да ги постигнат .


Така , нека изясня какво не твърдя . Не твърдя , че науката има гаранция , че ще картографира това пространство , или че ще имаме специфични отговори за всеки морален въпрос , който можем да си представим .


Не мислете , примерно , че някой ден ще можете да се допитате до суперкомпютър , за да разберете дали да имате второ дете , дали да бомбардираме ядрените съоръжения на Иран или да декларирате пълната стойност на TED като бизнес разход .


( Смях ) Но ако въпросите засягат човешкото благоденствие , то те имат отговори , независимо дали можем да ги открием или не .


И просто признавайки това , просто признавайки , че съществуват верни и грешни отговори на въпроса как хората се чувстват добре , ще промени начинът , по който говорим за моралност , ще промени нашите очаквания за сътрудничеството между хората в бъдеще .


Например , в нашата държава има 21 щата , в които физическите наказания в училищата са законни . Законно е учител да удря дете с дървена дъска , силно , да предизвиква големи натъртвания и пришки , дори рани .


И съвсем случайно , стотици хиляди деца са подложни на това всяка година .


Местоположението на тези просветени области , мисля , няма да ви изненада .


Не говорим за Кънектикът .


Рационализирането на това поведение е изрично религиозно .


Самият създател на вселената лично ни е казал , че който жали пръчката си , мрази сина си . Това е в Притчи 13 : 25 ( бел. прев. в православния превод )


Но ние можем да зададем един очевиден въпрос . Нали ? Добра идея ли е , като цяло , да подлагаме децата на болка , насилие и публично унижение като начин за поощряване на здравословно емоционално развитие и добро поведение ?


( Смях ) Има ли някакво съмнение , че този въпрос има отговор и че той е от значение ?


Сега , много от вас може да се притесняват , че идеята ни за благополучие е неопределена и изглежда непрестанно отворена за ревизии .


И тогава как би могло да има обективна представа за благоденствие ?


Е , нека направим аналогия с идеята за физическо здраве .


Идеята за физическо здраве е неопределена ,


както Майкъл Спектър току-що ни обясни . Тя се променя с годините .


Когато тази статуя е изваяна , средната продължителност на живота е била около 30 години .


Сега е около 80 в развития свят .


Може да дойде време , когато сме разбърникали гените си по такъв начин , че ако не можеш да изтичаш маратон на 200-годишна възраст , ще те смятат за недъгав .


Нали се сещате , хората ще ви изпращат дарения , ако сте в такова състояние .


( Смях ) Забележете , фактът , че идеята за здраве е отворена , наистина отворена за ревизии , не я прави безсъдържателна .


Разликата между здрав човек и мъртъв човек е точно толкова ясна и важна като всяка друга в науката .


Друго нещо , което трябва да отбележим е , че може да има много върхове в моралния пейзаж . Може да има равностойни начини за преуспяване . Може да има равнопоставени начини за организиране на човешко общество така , че да се максимизира човешкото благоденствие .


Така , защо това не подрива идеята за обективен морал ?


Ами , помислете за начина , по който говорим за храна . Никога не бих се изкушил да ви убеждавам , че трябва да има една правилна храна за ядене .


Очевидно има голямо разнообразие от материали , които съставят здравословната храна .


Но въпреки това има ясно разграничаване между храна и отрова .


Фактът , че има много правилни отговори на въпроса " " какво е храна ? " " не ни изкушава да кажем , че няма истини за човешкото хранене за откриване .


Така , много хора се притесняват , че универсалният морал би изисквал морални правила , които не позволяват изключения .


Например , ако е наистина лошо да се лъже , трябва винаги да е лошо да се лъже , и ако можете да намерите изключение , значи няма такова нещо като морална истина .


Защо бихме мислили така ?


Да вземем за аналог игра на шах .


Ако ще играете шах добре принцип като " " не си губи кралицата " " е много добър за следване .


Но , очевидно , той позволява изключения .


Има моменти , когато загубата на кралицата е много умна постъпка .


Има моменти , когато тя е единственото нещо , което можеш да направиш .


Въпреки това , шахът е територия на пефектна обективност .


Фактът , че има изключения не променя това .


И така стигаме до нещата , които хората правят в областта на морала .


Да вземем като пример големият проблем с телата на жените . Какво да правим с тях ?


Еми , това е едно от нещата , които можем да направим , можем да ги покрием .


Позицията , най-общо казано , на нашите интелектуалци е , че дори това да не ни харесва , да го смятаме за " " грешно " " в Бостън или Пало Алто , кои сме ние да кажем , че гордите наследници на една антична култура грешат , когато насилват жените и дъщерите си да живеят в платнени торби ?


И кои сме ние да кажем дори , че грешат , когато ги бият със стоманен кабел или заливат лицата им с киселина , ако предпочитат да се откажат от превилегията да бъдат увити по този начин ?


Ами , кои сме ние , че да не го кажем ?


Кои сме ние , че да се преструваме , че не знаем достатъчно за човешкото добруване , та да се държим неосъдително спрямо такива практики ?


Не говоря за доброволното носене на фередже — жените трябва да могат да се обличат както си искат , според мен .


Но какво значи доброволно в общество , в което , когато едно момиче е изнасилено , първата реакция на бащата , в доста от случаите , е да го убие от срам ?


Просто оставете този факт да се взриви в главата ви за минута . Дъщеря ви е изнасилена , и това , което искате да направите е да я убиете .


Какви са шансовете това да е връх в човешкото благоденствие ?


Е , като казвам това , не казвам , че в нашето общество имаме идеалното решение .


Например , ето така изглеждат будките за вестници почти навсякъде в цивилизования свят .


Съгласен съм , че на много мъже ще им е нужна магистратура по философия , за да разберат какъв е проблемът с тези изображения .


( Смях ) Но ако сме в настроение за размисли , бихме могли да се запитаме , " " Това ли е идеалният израз на психологическо равновесие по отношение на променливи като младост , красота и женски тела ? " " В смисъл , това ли е оптималната среда , в които да отглеждаш деца ?


Вероятно не . ОК , вероятно има някакво място от спектъра между тези две крайности което предоставя по-добро равновесие


( Ръкопляскане ) Може би има много такива места — отново , предвид други промени в човешката култура , може да има много върхове на моралния пейзаж .


Но трябва да забележим , че има много други начини да не сме на връх .


Иронията , от моя гледна точка е , че единствените хора , които като че въобще се съгласяват с мен и които смятат , че има правилни и грешни отговори на морални въпроси , са религиозни демагози от един или друг вид .


И разбира се , те смятат , че те имат правилните отговори на моралните въпроси , защото те са получили тези отговори от глас във вятъра , не защото са направили интелигентен анализ на причините и условията за човешко и животинско благодентствие .


Всъщност издръжливостта на религията като леща , през която хората гледат на моралните въпроси , е отдалечила повечето морални дискусии от истински въпроси за човешко и животинско страдание .


Затова прекарваме времето си , говорейки за неща като хомосексуални бракове , а не за геноцид и ядрено въоражъване или бедност или който и да е друг истински важен въпрос .


Но демагозите са прави в едно отношение , имаме нужда от универсална концепция за човешки ценности


Но какво стои на пътя ни към постигането на тази цел ?


Ами , едно от нещата за отбелязване е , че правим нещо различно , когато говорим за морал — особено нерелигиозните , академични , научни типове .


Когато говорим за морал , ценим разликата в мненията по начин , който не използваме в други сфери на живота си .


Примерно Далай Лама става всяка сутрин , медитира над съчувствието и мисли , че оказването на помощ на околните е съществена съставка на човешкото щастие .


От друга страна имаме някой като Тед Бънди , Тед Бънди много обича да отвлича , изнасилва , измъчва и убива млади жени .


И изглежда в тези два примера имаме истинска разлика в мнението в какво си заслужава човек да инвестира времето си .


( Смях ) Повечето западни интелектуалци поглеждат тази ситуация и казват , " " Е , няма нещо , за което Далай Лама да е прав , да е истински прав , или пък за което Тед Бънди наистина да греши , за да имаме истински спор който да е от компетенцията на науката .


Единият обича шоколадов сладолед , другият - ванилов .


Не би трябвало да има нещо , което единият да каже на другия , което да го убеди . " " Забележете , че не постъпваме така по отношение на науката .


На лявата снимка виждате Едуард Уитън .


Той работи върху теорията на струните .


Ако попитате най-умните физици , които познавате кой е най-умният физик , по мои наблюдения половината от тях ще посочат него .


Другата половина ще ви кажат , че въпросът не им харесва .


( Смях ) Е , какво би се случило , ако аз отида на конференция на физиците и кажа " " Теорията на струните е измишльотина .


Не ми харесва . Не е начинът , по който искам да разглеждам вселената в малък мащаб .


Не съм фен . " " ( Смях ) Ами , нищо няма да се случи , защото аз не съм физик , аз не разбирам теорията на струните .


Аз съм Тед Бънди на теорията на струните .


( Смях ) Не бих искал да принадлежа на клуб на теорията на струните , който би ме приел за член .


Но точно това е идеята .


Когато говорим за факти някои мнения трябва да бъдат изключени .


Това значи да имаш експертна сфера .


Така познанието има значение .


Как сме успели да се убедим , че в моралната сфера няма такова нещо като морална експертност , морален талант , или дори морален гений ? Как сме успели да се убедим ,


че всяко мнение има значение ? Как сме успели да се убедим ,


че всяка култура има собствена гледна точка по важните въпроси ?


Талибаните имат ли гледна точка по отношение на физиката която си заслужава да вземем под внимание ? Не .


( Смях ) Защо тяхното невежество е по-неочевидно , когато става дума за човешко благоденствие ?


( Ръкопляскане ) От това се нуждае светът в момента според мен .


Трябва хора като нас да признаят , че има правилни и грешни отговори на въпроси , засягащи човешкия напредък , че моралността е свързана с този набор факти .


Възможно е хора или дори цели култури да ги е грижа за грешните неща , което ще рече , че е възможно да имат вярвания и желания , които често водят до ненужно човешко страдание .


Дори само като признаем това , ще променим разговора , който водим на морални теми .


Живеем в свят , където границите между народите значат все по-малко , и някой ден няма да значат нищо .


Живеем в свят пълен с унищожителни технологии и тяхното изобретяване не може да бъда върнато назад , винаги е било по-лесно да чупиш неща , отколкото да ги поправяш .


Затова ми се струва напълно очевидно , че не можем повече да уважаваме и толерираме големи разлики и определения за човешко благоденствие , отколкото можем да уважаваме и толерираме големи разлики в определенията за начините за разпространение на болестите , или за стандартите за безопасност при строенето на сгради и самолети .


Трябва да се обединим около отговорите които имаме на важни въпроси за човешкия живот


Но за да го направим , трябва да признаем , че тези въпроси имат отговори .


Благодаря ви много .


( Ръкопляскане ) Крис Андерсън : Е , това е доста взривоопасен материал .


Дали в тази публика или сред хората на други места по света , които слушат , вероятно има такива , които крещят от яд .


Думите като че са много важни тук .


Когато говориш за забулването , говориш за жени , облечени в платнени торби .


Аз съм живял в мюсулманския свят , говорил съм с доста мюсюлмански жени .


Някои от тях ще кажат нещо друго . Те бих аказали , " " Не , разбираш ли , това е възхвала на специалността на жените , то помага за създаването й и е резултат от факта ... " " и това може да се оспорва като сложна психологическа гледна точка , " не трябва да се доверяваме на мъжката похот . "


Ти би ли могъл да водиш разговор с такава жена без да звучиш като някакъв културен империалист ?


Сам Харис : Да , ами , опитах се да го обобщя с едно изречение , докато гледах как часовникът тиктака , но въпросът е какво значи доброволно в контекст , в който мъжете имат някакви очаквания и с гаранция ще се отнасят с теб по определен начин ако не се забулиш ?


Ако някой в тази стая би искал да носи фередже , или много смешна шапка , или да си татуира лицето — смятам че трябва да сме свободни доброволно да правим каквото си искаме , но трябва да бъдем честни за ограниченията , в които са поставени тези жени .


Мисля , че не трябва толкова лесно да вярваме на думите им , особено когато навън е 50 градуса по Целзий а те са облечени в пълна бурка .


К.А. : Много хора искат да вярват в тази идея за морален прогрес .


Но можеш ли да помириш двете гледни точки ?


Доколкото разбирам , ти казваш , че тази идея може да оцелее в свят , който не става едноизмерен , свят , в който всички трябва да мислим еднакво .


Нарисувай ни картина , превъртайки 50 години напред , 100 години напред , как би искал да мислиш за света , хармонизирайки моралния прогрес и богатството на култури .


С.Х. : Ами , веднъж приемем ли , че сме на път да разберем човешкия ум на нивото на мозъка , в значителни подробности , то тогава трябва да признаем и че ще разберем всички положителни и отрицателни качества , които притежаваме в доста повече подробности .


Така че , ще разберем положителните социални чувства като емпатия и съчувствие , ще разберем факторите , които ги окуражават — дали са генетични , дали е начинът , по който хората разговарят един с друг , дали зависят от икономическата система . Доколкото започваме да разбираме тези неща , неминуемо ще се приближаваме към това пространство от факти .


Така че няма всичко да е въпрос на късмет .


Няма да мога да кажа , че да забуля дъщеря си от раждане е точно толкова хубаво , колкото да я приуча да е уверена и добре образована в контекста на мъже , които желаят жени .


Не мисля , че имаме нужда от субсидия от Националната фондация за наука , за да разберем че принудителното забулване е лоша идея — но в някакъв момент ще можем да сканираме мозъците на всички въвлечени и да ги разпитаме .


Хората обичат ли дъщерите си по същия начин в тези системи ?


За мен е ясно , че има правилни отговори на този въпрос .


К.А. : И когато резултатите покажат , че всъщност е така , готов ли си да промениш своето настояще инстинктивно мнение за някои от тези проблеми ?


С.Х. : Е , да , но трябва да имаме наум един очевиден факт , че можеш да обичаш някого в контекста на истински делюзионална система от вярвания .


Така че можеш да си кажеш " " Защото моят хомосексуален син щеше да отиде в ада , ако си намереше партньор , му отрязах главата . И това беше най-милостивото нещо , което можех да направя . " " Ако успееш да съединиш всички тези части , да , предполагам че е възможно да чувстваш обич .


Но отново , тогава ще трябва да говорим за добруване в по-широк контекст .


Всички сме в кюпа , не сме отделени от мъжа , който преживява екстаз и след това се самовзривява в някой автобус .


К.А. : Това е един разговор , който бих продължил с часове .


За съжаление нямаме толкова време , но може би някой друг път . Благодаря ти , че дойде на TED .


С.Х. : Наистина , за мен беше чест . Благодаря ви .


( Ръкопляскане )


( Музика ) ( Аплодисменти ) Много ви благодаря . ( Аплодисменти ) Благодаря . За мен е изключително удоволствие да съм тук .


Преди няколко седмици гледах в Youtube видеоклип за Габриел Гифърдс - членка на конгреса на САЩ в ранен стадий на възстановяване от един от онези ужасни куршуми .


Този навлязъл в лявото мозъчно кълбо и разрушил зоната на Брока - речедвигателния център на мозъка .


При този сеанс , Габи работи с логопед и се бори , опитвайки се да изрече някои от най-простите думи . Вижда се как става все по-отчаяна , докато накрая рухва и започва да плаче неудържимо и безмълвно в прегръдките на логопеда .


След няколко секунди логопедът опитва нещо ново - те започват да пеят заедно , Габи пее през сълзи и можете да я чуете как ясно произнася думите от текста на песен , която описва как се чувства тя . И тя изпява в една низходяща гама : " Нека грее , нека грее , нека грее . "


Ето едно ясно и тъжно напомняне за това как красотата на музиката може да говори , когато думите са безсилни - в този случай буквално да говори .


Този видеоклип с Габи Гифърдс ми напомни за работата на д-р Готфрийд Шлауг , един от най-добрите изследователи на ефекта на музиката върху мозъка в Харвард . Шлауг е привърженик на терапия , наречена Терапия с мелодична интонация , която вече е много популярна музикална терапия .


Шлауг открил , че неговите пациенти , преживели инсулт и страдащи от афазия , не могат да съставят изречения с три или четири думи , но все още могат да пеят текстове на песни без значение дали на " " Честит рожден ден " " или на любимата им песен от Ийгълс или Ролинг Стоунс .


И след 70 часа интензивни уроци по пеене той открил , че музиката има способност буквално да изгражда връзки в мозъците на пациентите му и да създава хомоложен речедвигателен център в дясното мозъчно кълбо , компенсиращ увреждането в лявото кълбо .


Когато бях на 17 посетих лабораторията на д-р Шлауг , и един следобед той ми показа част от най-напредналите изследвания на музиката и мозъка – как музикантите имат коренно различна структура на мозъка в сравнение с не-музикантите , как музиката и слушането на музика може просто да задейства целия мозък – от префронталната кора чак до малкия мозък , как музиката става невропсихиатрична модалност за помощ на деца , страдащи от аутизъм , за помощ на хора , борещи се със стрес , мъчително безпокойство и депресия , как пациенти в късен стадий на Паркинсон откриват , че треперенето спира и походката им става стабилна , докато слушат музика ,


как пациенти в късен стадий на Алцхаймер , чиято деменция е толкова напреднала , че вече не познават близките си , още могат да изсвирят мелодия на Шопен на пиано , която са научили в детска възраст .


Но аз имах скрита причина да посетя Готфрийд Шлауг , която беше тази : бях на кръстопът в живота си , опитвах се да избера между музиката и медицината .


Току-що бях завършил бакалавърска степен и работех като научен сътрудник в лабораторията на Денис Селко докато изучавах болестта на Паркинсон в Харвард , и се бях влюбил в невронауката . Исках да бъда хирург .


Исках да стана лекар като Пол Фармър или Рик Хоудс , този тип безстрашни мъже , които ходят на места като Хаити или Етиопия и работят с болни от СПИН пациенти , които имат и устойчива на лекарства туберкулоза или с деца , страдащи от обезобразяващ рак .


Исках да стана като лекарите от Червения кръст или " " Лекари без граници " " .


От друга страна , цял живот бях свирил на цигулка .


Музиката за мен беше повече от страст . Бях обсебен .


Беше кислород . Имах късмета да уча във висшето училище " " Джулиард " " в Манхатън и да свиря дебюта си със Зубин Мехта и израелската филхармония в Тел Авив . Oказа се , че Готфрийд Шлауг е учил за органист във Виенската консерватория , но се е отказал от любовта си към музиката , за да развива кариера в медицината . И онзи следобед просто трябваше да го попитам : " Как успя да вземеш това решение ? "


Той отговори , че все още на моменти му се иска да може да се върне назад и да свири на орган както някога , и че за мен медицинското образование може да почака , но цигулката просто не може .


И след още две години изучаване на музика , реших да опитам невъзможното преди да се явя на изпита MCAT и да кандидатствам за медицинско образование , както приляга на добър син на индийци , _ _ NULL _ _ И реших да опитам невъзможното и се явих на прослушване в уважаваната филхармония на Лос Анжелис .


Беше първото ми прослушване , и след тридневно свирене зад параван по време на опитната седмица , ми предложиха мястото .


И беше като в мечта ! Беше върховна мечта да свиря в оркестър , да свиря в култовата концертна зала " " Уолт Дисни " " и в оркестър , дирижиран от известния сега Густаво Дудамел , но много по-важно за мен – да съм заобиколен от музиканти и учители , които станаха новото ми семейство , моят нов музикален дом .


Но година по-късно срещнах друг музикант , който също беше учил в Джулиард и с чиято безценна помощ успях да открия собствения си глас и себе си като музикант .


Натаниел Айерс изучавал контрабас в " " Джулиард " " , но претърпял поредица от психични разстройства скоро след като навършил 20 г . , лекуван е с хлорпромазин в Белвю , и в крайна сметка живееше бездомен из улиците на Скид Роу в централната част на Лос Анджелис 30 години по-късно .


Историята на Натаниел става силен сигнал за защита на бездомните и психично болните из целия САЩ , разказана в книгата и филма " " Солистът " " , но аз станах негов приятел и учител по цигулка , и му казах , че където и да бъде с неговата цигулка , ако и аз съм там с моята , бих изсвирил един урок с него .


И в многото случаи , когато виждах Натаниел из Скид Роу , ставах свидетел как музиката успяваше да го върне обратно дори от най-мрачните му моменти , от нещо , което в моите необучени очи изглеждаше като началото на шизофреничен пристъп .


Свирейки за Натаниел , за мен музиката доби по-дълбоко значение , защото най-важно стана общуването , _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


Осъзнах , че се разярявам при мисълта , че някой като Натаниел е възможно да живее бездомен из Скид Роу заради психично заболяване , а колко десетки хиляди други има само в Скид Роу , с истории трагични като неговата , но които няма да бъдат разказани в книга или филм , който да ги спаси от живота на улицата ?


И в ядрото на тази моя криза усещах , че някак си животът , посветен на музиката , е избрал мен , може би дори по наивен начин усещах , че Скид Роу всъщност се нуждае от някой като Пол Фармър , а не от още един класически музикант , свирещ на Бънкър Хил .


Но в крайна сметка точно Натаниел ми показа , че ако наистина желая промяна , ако искам да променя нещата , вече имам идеалния инструмент за целта , че музиката беше мостът , свързващ моя свят с неговия .


Има един прекрасен цитат от германския композитор от периода на романтизма - Роберт Шуман , който гласи : " " Да разпръсква светлина в тъмнината в човешките сърца - това е дългът на човека на изкуството . " " Това е един особено тъжен цитат , защото самият Шуман е страдал от шизофрения и починал в психиатрична клиника .


Вдъхновен от наученото от Натаниел , основах организация на музиканти от Скид Роу , наречена " " Улична симфония " " , която да внася светлината на музиката в най-мрачните места , да свирим за бездомните и психично болните в приюти и клиники из Скид Роу , да свирим за ветерани от войни , страдащи от посттравматичен стрес , за затворените и за обявените за невменяеми .


След едно такова събитие в " " Щатската болница на Патън " " в Сан Бернадино , една жена дойде при нас със сълзи , стичащи се по лицето ѝ . Страдаше от паралитично треперене , но имаше невероятно красива усмивка . И каза , че до сега никога не била чувала класическа музика , смятала , че едва ли ще ѝ хареса , никога не била чувала цигулка , но слушането на тази музика било като да чува слънчевата светлина , и как никой не ги е посещавал , и как за първи път от 6 години , щом чула как свирим , треперенето ѝ спряло без лекарства .


Чрез тези концерти откриваме , че далеч от сцената , прожекторите , без костюмите си , музикантите се превръщат в проводник на огромнaта лечебна помощ на музиката за мозъка , към публика която никога не би имала достъп до тази зала , не би имала достъп до музиката , която ние създаваме .


Точно както медицината лекува не само съставните части на тялото , силата и красотата на музиката стигат много по-далеч от това " " Е " " в средата на обичаното ни съкращение .


Музиката е много повече от красота , в естетическия смисъл .


Емоциите , които изпитваме , докато слушаме опера от Вагнер или симфония от Брамс , или камерна музика от Бетовен , ни карат да си спомняме за нашата споделена човечност , дълбокото общностно съзнание , силното и ясно съзнание , за което невропсихиатърът Иън МакГилкрист казва , че е трайно програмирано в дясното мозъчно кълбо .


И за тези , които живеят при най-нечовешките условия на психични заболявания , докато са бездомни и затворени , музиката и красотата на музиката предлага възможност да се пренесат отвъд заобикалящото ги , да си спомнят , че все още могат да изпитват нещо красиво и че хората не са ги забравили .


И искрата на тази красота , искрата на тази човечност се превръща в надежда . А знаем , че без значение дали ще тръгнем по пътя на музиката или на медицината , това е първото нещо , на което трябва научим нашето общество и нашата публика , ако искаме да вдъхновяваме изцеление , започващо отвътре .


Бих искал да завърша с един цитат от Джон Кийтс , английският поет от периода на романтизма , много известен цитат , който съм сигурен , че всички знаете .


Самият Кийтс също се е отказал от кариера в медицината , за да се отдаде на поезията , но починал , когато бил с година по-възрастен от мен .


Кийтс е казал : " " Красотата е истина , и истината е красота .


Това е всичко , което знаете на Земята и всичко , което трябва да знаете . " " ( Музика ) ( Аплодисменти )


Благодаря много на всички от ТЕД , особено на Крис и Ейми .


Не мога да повярвам , че съм тук .


Не съм спал от седмици .


С Нийл седяхме там и сравнявахме кой е спал по-малко в очакване на това . Никога не съм бил толкова нервен — и правя така , когато съм нервен - осъзнах току-що . И така , ще поговоря за това какво правехме в организацията , наречена " " 826 Валенсия " " , а след това ще говоря за това как всички може да се присъединим и да правим подобни неща .


Около 2000 г. живеех в Бруклин , опитвах се да завърша първата си книга , скитах се замаян наоколо всеки ден , защото пишех от полунощ до 5 сутринта .


Затова че се разхождах в омая през деня .


Не бях с достатъчно ясен ум , за да говоря през деня , но имах гъвкаво работно време .


В района в Бруклин , в който живеех - Парк Слоуп има много писатели - има много висока концентрация на глава на населението на писатели спрямо обикновени хора .


Междувременно , бях израснал сред много учители .


Майка ми беше учителка , сестра ми стана учителка , а след университета много от приятелите ми се захванаха с преподаване .


И така , винаги ги слушах да говорят за живота си и колко вдъхновяващ е той - те са може би най-работливите и постоянно вдъхновяващи хора , които познавам


Но познавах и много от проблемите , срещу които бяха изправени , толкова много от битките , които водеха .


Една от тях беше , че много от приятелите ми , които преподаваха в градски училища , имаха проблеми с това учениците им да са на подходящото за класа ниво , особено що се отнася до четене и писане .


Все пак , толкова много от тези ученици идват от семейства , където вкъщи не се говори английски , където много от тях имат различни специални нужди , проблеми с ученето . И , разбира се , те работеха в учлища които много често имат финансови проблеми .


Говорехме за това и те казваха : " " Знаеш ли , просто имаме нужда от повече хора , повече единици , повече персонално внимание , повече часове , повече експертност на хора , които имат умения по английски и могат да работят с тези ученици лично . " " Тогава аз питах : " " А защо просто ти не работиш с тях лично ? " " Те отвръщаха , " " Ами , имаме пет класа от 30 до 40 ученици всеки .


Това прави 150,180 , 200 ученика на ден .


Как изобщо е възможно да отделим на всеки ученик дори по един час на седмица персонално внимание ? Ще трябва многократно да се увеличи работната седмица и да се клонират учителите .


И така , започнахме да говорим за това .


В същото време мислех за огромната група хора , които познавах : писатели , редактори , журналисти , докторанти , университетски асистенти , какви ли не .


Всички тези хора имаха някакъв вид плаващо работно време и се интересуваха от английското слово - надявам се да се интересуват ит от английския език , макар и да не го говоря добре в момента . Опитвам се . Времето ме притеснява .


Но всеки , който познавах , се интересуваше от важността на писаното слово в смисъл подхранване на демокрация и отглеждане на просветен живот .


И така , те имаха своето време и интерес , но в същото време не знаех да има посредник в обкръжението ми , който да събере тези две общности заедно .


Така че когато се преместих обратно в Сан Франциско , наехме една сграда .


И идеята беше да сложим тримесечника " " Маккуини " " , който публикувахме два или три пъти в годината , и няколко други списания — щяхме да го преместим в офис за пръв път .


Преди това се помещаваше в кухнята ми в Бруклин .


Щяхме да го преместим в офис , и щяхме да поделим пространството с център за частни ученици .


Мислехме си , " " Ще имаме тези писатели , редактори и така нататък ... един вид писателско общество ще идва в офиса всеки ден и без това , така че защо просто не отворим предната част на сградата , за да влизат ученици след училище , да получават допълнителна помощ в писането на домашните си , така че по същество да няма граница между тези две общности ? " " И така , идеята беше ние да работим , по каквото си работим , в 2 : 30 учениците идват и оставяме това , което правим , или се разменяме , или работим до малко по-късно , каквото и да е .


Даваме тези часове през следобедите на учениците в квартала .


И така , имахме това място , нахеме го , собственикът беше напълно съгласен . Имахме един стенопис , стенопис от Крис Уеър , който всъщност обяснява цялата история на писаното слово , под форма на стенопис ... отнема дълго време да го проумееш и трябва да стоиш навън , посред пътя .


И тъй , нахеме това помещение .


Всичко беше страхотно , само че собственикът каза " " Предвидено е за търговска площ ; ще трябва да измислите нещо .


Трябва да продавате нещо


Не може да е само учебен център . " " Казахме си : " " Леле ! Вярно ли ! Не можехме да се сетим за нищо подходящо за продажба , но направихме всички нужни проучвания .


Било е стая за претегляне , така че имаше гумени подови настилки , акустични окачени тавани , флуоресцентни лампи .


Свалихме всичко това и открихме красиви дървени подове , варосани греди и изглеждаше ... докато ремонтирахме , някой каза : " Знаете ли , всъщност прилича на корпус на кораб . "


Огледахме се наоколо и някой друг каза , " Ами , значи трябва да продавате припаси за пирати . " Така и направихме . Това разсмя всички и казахме : " " Никак не е зле .


Да продаваме пиратски припаси . " " Това е магазинът за пиратски припаси .


Това е нещо като скица , която направих върху салфетка .


Един прекрасен дърводелец изгради всичко това , и вижте , придадохме му някак пиратски вид .


Тук виждате дъски , продавани на фут и имаме припаси за борба със скорбутац


тук са дървените крака , всички ръчно изработени и по поръчка на клиента ;


горе са изложени превръзките за очи - черната лента там , за ежедневна употреба , обичайната превръзка за око , а има и пастелни и други цветове за излизане вечер ... за специални случаи , тържества и каквото и да е .


И така , открихме го . А това е бъчва , която пълним със съкровища , изкопани от учениците :


това са изкуствени очи , в случай че изгубите някое ;


това са едни табели , каквито имаме навсякъде : " " Шегички с пиратите " " .


Докато четете табелата , дърпаме въже зад тезгяха и върху главата ви падат осем парцала за под .


Това беше единственото от мен ... казах , че трябваше да има нещо , което да пада по главите на хората .


Минахме на вариант парцали . А това е рибният театър , който е просто резервоар със солена вода с три места за сядане , а точно зад него подредихме това пространство . Центърът за обучение .


Ето тук е центърът за обучение , а тук отзад са офисите на " " Максуийни " " , където всички ние работим по списанието , редакция на книги и такива неща .


Децата ще влизат ... или ние мислим , че ще влизат . Трябва да се върна назад .


Подредихме всичко , откворихме , прекарахме месеци в ремонт на сградата .


Имахме маси , столове , компютри , всичко .


Отидох на един интернет търг в " " Холидей Ин " " в Пало Алто и купих 11 компютъра G4 наведнъж .


Както и да е , докарахме ги , подредихме всичко и зачакахме .


Бях започнал с десетина приятели , хора , които познавах от години , писатели от квартала .


Седяхме . В 2 : 30 сложихме стояща табела на тротоара отпред , на която пишеше само : " " Безплатно обучение за вашите нужди , свързани с английски език и писане - просто влизайте , всичко е безплатно " " . И си мислехме : " " О , направо ще задръстят вратите , страшно ще им хареса . " " Не стана така .


И така , чакахме , седяхме на масите и чакахме .


Всички все повече се обезсърчаваха , защото минаваха седмици в чакане , наистина , и никой не влизаше .


И тогава някой ни предупреди за факта , че може би не ни вярват , защото работехме зад магазин за пиратски припаси . Така и не ни беше хрумнало , разбирате ли ?


И така , горе-долу по това време , убедих една жена на име Ниневе Калигари , дългогодишен образователен деец в Сан Франциско ... преподаваше в Мексико Сити , имаше целия необходим опит , знаеше всичко за образованието , беше свързана с всички преподаватели и членове на общността в квартала . Убедих я да се премести от Мексико Сити , където преподаваше ;


тя пое като изпълнителен директор .


И незабавно предприе набези с учителите , родителите , учениците и така нататък , и изведнъж се оказа пълно всеки ден .


Онова , което се опитвахме да предлагаме ежедневно , беше персонално внимание .


Целта беше да има съотношение едно към едно с всеки от тези ученици .


Знаете ли , доказано е , че с 35 до 40 часа годишно с персонално внимание един ученик може да се изкачи на ниво следващ клас .


А в домовете на повечето от тези ученици не се говори английски .


Те идват тук , много пъти родителите им ... не се вижда , но има една църковна пейка , която купих на търг в Бъркли ей там ... родителите понякога гледат , докато преподават на децата им .


Това беше основата , персоналното внимание .


И се оказа , че при нас всеки ден е пълно с деца .


Ако си на улица " " Валенсия " " в рамките на тези квартали около 2 часа , 2 : 30 , често ще ви наобиколят децата с големите си раници , тичащи нататък . Което е много странно , в известен смисъл , защото е училище .


Но там се случваше нещо психологическо , което беше малко по-различно .


Различното беше , че нямаше позорно клеймо .


Децата не ходеха в " " Център за деца , на които е нужна повече помощ " " или нещо такова . Беше улица " " Валенсия " " 826 .


Първо беше магазин за пиратски припаси , луда работа .


И второ , отзад има издателство .


И така , нашите стажанти работеха много често на същите маси , рамо до рамо , компютър до компютър с учениците .


Стана обучителен център ... наричахме го издателски център и център за писане .


Те влизат и може да работят с ученик от гимназията , който всъщност работи по роман - защото имахме и много надарени деца .


Така че няма позорен печат .


Всички работят един до друг . Всичко това е творческо усилие .


Срещат се с възрастни . Моделират поведението си .


Тези възрастни работят в тяхната област .


Могат да се наведат към тях , да зададат въпрос на един от тези възрастни и тогава всичко някак се захранва едно от друго .


Има много кръстосано опрашване . Единственият проблем , особено за възрастните , работещи в " " Максуийни " " , които не са се съгласили непременно с всичко това , като са започвали , беше , че имаше само една тоалетна . С шейсетина хлапета на ден това е проблем .


Но знаете ли , има нещо в това децата да си завършат домашното в даден ден , получавайки цялото това внимание ... прибират се вкъщи и са приключили . Не се разтакават ,


не си пишат домашното пред телевизора .


Позволено им е да се приберат у дома в 5 : 30 , да се радват на семейството си , да се радват на други хобита , да излязат навън , да играят .


А това прави едно семейство щастливо .


Куп щастливи семейства в един квартал е щастлива общност .


Куп щастливи общности , свързани заедно , е щастлив град и щастлив свят .


Значи ключът към всичко е домашното ! Ето го , разбирате ли - персоналното внимание .


Започнахме с дванайсетина доброволци , а после имахме около 50 . А после - към 200 .


Сега имаме 1400 доброволци в спиъка си .


Улеснили сме невероятно това да станеш доброволец .


Ключовото е , дори ако имаш само по два часа месечно , тези два часа рамо до рамо , до един ученик , концентрирано внимание , да огряваш работата му с този лъч светлина , мислите и самоизражението му , ще бъде абсолютно преобразяващо , защото толкова много от студентите не са имали това никога преди .


Затова казахме : " " Дори ако имате два часа една неделя на всеки 6 месеца , няма значение . Това ще е достатъчно . " " Отчасти затова групата обучители нарасна толкова бързо .


После казахме : " " Ами какво ще правим с пространството през деня , защото трябва да се използва преди 2 : 30 ? " " Затова започнахме да вкарваме часове през деня .


Така че всеки ден има излет , при който заедно създават книга ; горе виждате как я въвеждат в компютъра .


Това е един от класовете , много развълнуван относно писането .


Просто насочваш камера към един клас , и винаги изглежда така .


Това е една от книгите , които правят .


Забележете заглавието на книгата : " " Така и неиздадената книга : " " Титаник " " .


Първият ред от книгата е : " " Имало едно време една книга на име Синди , в която се разказвало за " " Титаник " " . Междувременно отзад има един възрастен , който въвежда това в компютъра , приема го напълно сериозно , което им скрива шапката .


И така , все пак имахме още обучители , които да използваме .


Това е снимка само на някои от обучителите по време на едно от събитията .


Преподавателите , с които работим ... а всичко е различно за преподавателите ... те ни казват какво да правим .


Влязохме вътре с мисълта : " " Ние сме изключително , напълно отстъпчиви . Вие ще ни казвате .


Родителите ще ни казват .


Преподавателите ще ни казват как да сме най-полезни . " " А те казаха : " " Защо не дойдете в училищата ?


Ами учениците , които не биха дошли непременно при вас , които нямат наистина активни родители , които да ги водят , или не са достатъчно близо ? " " Тогава си казахме : " " Ами , имаме 1400 души в списъка с обучители .


Да пуснем мълвата . " " Един учител ще каже : " " Трябват ми 12 преподаватели за следващите пет недели .


Работим по есетата си за колежа . Изпратете ни ги . " " И така , пуснахме мълвата : 1400 преподаватели .


Който иска , да казва . Влизат около половин час преди класа .


Учителят им дава наставления - какво да правят , как да го правят , какво е обучението им , какъв е проектът им досега .


Работят под напътствията на учителя , и всичко е в една голяма зала .


Това всъщност е основното в онова , което вършим - хората да идват направо от работното си място , направо от къщи , право в класната стая и да работят пряко с учениците .


Тогава сме в състояние да работим с хиляди и хиляди повече ученици .


Тогава друго училище каза : " " Ами ако просто ви дадем една класна стая и можете да осигурявате хора за нея цял ден ? " " Това е Писателската стая в Средно училище " " Евърет " " , украсихме я в пиратски стил .


Точно до библиотеката е . И там обслужваме всичките 529 деца в това средно училище .


Това е техният вестник , " " Внезапни новини " " , в който има постоянна колонка от кмет Гавин Нюсъм на два езика - английски и испански .


Един ден Исабел Алиенде ни писа следното : " " Ей , защо не възложите книга на гимназиални ученици ?


Искам да пишат за това как да се постигне мир в един насилнически свят . И така , отидохме в гимназия " " Търгуд Маршал " " , училище , с което бяхме работили по някои други неща , и възложихме това на учениците .


Казахме : " " Исабел Алиенде ще прочете всичките ви есета накрая .


Ще ги издаде в книга .


Ще спонсорира отпечатването на тази книга с меки корици .


Тя ще е налична във всички книжарници в Бей Ериа и по целия свят по Амазон и какво ли още не . " " И така , тези деца работиха по-усърдно от всякога преди по каквото и да е в живота си , защото имаше външна публика , на другия край беше Исабел Алиенде .


Мисля , че имахме около 170 обучители , които работиха по тази книга с тях , така че се получи невероятно добре .


Накрая вдигнахме голямо парти .


Това е книга , която може да се намери навсякъде . И това доведе до серия такива .


Виждате , че Ейми Тан спонсорира следващата , " " Бих могъл да стигна някъде " " .


И това стана постоянно . Още и още книги .


Сега сме някак пристрастени към тази работа с книгите .


Децата ще работят по-усърдно , отколкото някога са работили в живота си , ако знаят , че ще е постоянно , знаят , че ще стои на полицата , че никой не може да омаловажи онова , което мислят , и кажат , че сме почели думите им , почели сме мислите им със стотици часове пет чернови , шест чернови ... цялото това внимание , което отделяме на мислите му .


А щом веднъж постигнат това ниво , щом веднъж са писали на това ниво , вече никога не могат да се върнат .


Абсолютно преобразяващо е .


И така , всички се продават в магазина . Това е близо до гредите .


Продаваме всички ученически книги .


Къде другаде да ги сложим , нали така ?


Значи , продаваме ги , а после се случваше нещо странно с магазините . Магазинът всъщност ... макар и да започнахме просто като заблуда ...


Така че си изплащаше наема .


И може би просто е типично за Сан Франциско ... не знам , не искам да съдя никого .


Но хората влизаха ... и това беше преди пиратските филми и всичко останало !


Печелеше много пари . Не много пари , но изплащаше наема , плащаше на служител на пълно работно време там .


Отляво виждате океанските карти .


И стана портал към общността .


Хората влизаха и казваха : " " Ама какво ...


Какво е това ? " " Не искам да се кълна в мрежата . Правило ли е това ? Не знам .


Питат : " " Какво е това ? " " Хората влизат и научават повече .


А после , точно отвъд ... обикновено там има малка верига ... точно отвъд виждат как обучават децата .


Това е излет . Те ще пазаруват и може да е по-вероятно да купят малко мас , или просо за папагала си , или някоя кука , или нощен предпазител за куката , продаваме всички тези неща .


Магазинът всъщност вървеше доста добре .


Но в него влизаха толкова много хора : учители , дарители , доброволци , всички . Защото беше на улично ниво . Беше отворен за обществеността .


Не беше неправителствена организация , заровена на 30-ия етаж на някоя сграда в центъра . Беше точно в квартала , на който служеше , и беше отворено през цялото време за обществеността .


Случи се една странна , щастлива случайност .


Всички хора , които познавах в Бруклин , казаха : " Ама защо нямаме такова място тук ? "


Много от тях бяха бивши образователни дейци или бъдещи образователни дейци , затова се комбинираха с много местни дизайнери , местни писатели , просто взеха идеята независимо и си вършеха своето .


Не искаха да продават пиратски припаси ;


не смятаха , че това ще подейства там .


Познавайки борещата се с престъпността общност в Ню Йорк , те оториха фирмата " " Бруклински припаси за супергерои " " .


Това е великият проект на Сам Потс , който направи това .


За да прилича някак на едно от онези ключарски ателиета , които трябваше да имат всички услуги , които някога са предлагали , всичко там накуп .


И така , отвориха това място . Вътре прилича на супермаркет за супергерои ... всички припаси в някак основна форма .


Всички са ръчно изработени .


Всички са някак преработени други продукти , или каквото и да е .


Всички опаковки са дело на Сам Потс .


После е единицата за ограничаване на злодеи , където децата слагат родителите си . Това е офисът .


Това е малък трезор ... сложил си продукта си тук вътре , изкачва се с електрически асансьор , а после човекът зад тезгяха ти казва , че трябва да рецитираш клевтаа за героизъм , което правиш , ако искаш да купиш каквото и да е . Това наистина ограничава продажбите им .


Лично аз го смятам за проблем .


Защото трябва да се заклеваш с ръка на сърцето , както си му е редът .


Това са някои от продуктите . Всички са ръчно изработени .


Това е комплетк за тайна самоличност .


Ако искаш да приемеш самоличността на Шарън Бун , американка на ръководен маркетинг пост от Хобокен , Ню Джърси . Това е пълно досие на всичко , което ще ви трябва да знаете за Шанър Бун .


Това е наметалницата , където ти вземат мерки за наметало , а после се качваш по тези три обковани със стомана стъпала и тогава включваме три хидравлични вентилатора от всяка страна , и тогава може да видиш наметалото в действие .


Разбирате ли , няма нищо по-лошо от това да се качиш там горе , а пелерината се издува нагоре или нещо такова .


А после , тайната врата ... това е една от полиците , която не се вижда , като влизаш , но бавно се отваря .


Виждате я там , в средата , до всичките куки за захващане .


Отваря се , а това отзад е обучителният център . Така че виждате пълния ефект !


Но това е ... просто искам да подчертая ... местно финансирано , местно изградено .


Всички проектанти , всички строители , всички са местни , всичко е било доброволно .


Просто влязох , посетих и казах : " " Да , момчета , справяте се страхотно " " , или каквото и да е . Това беше . Виждате времето във всички пет части на Ню Йорк отзад . Това е пространството по време на часовете обучение .


Много е натоварено . Същите принципи : съотношение едно към едно , пълно посвещаване на работата на учениците , безграничен оптимизъм и някаква възможност за творчество и идеи .


И в главите им се превключено копче , като преминат през осемнайсетте фута на странен магазин , нали ?


Значи , училище е , но не е училище .


Явно не е училище , макар че работят рамо до рамо на маси , с моливи и хартия , и каквото и да е .


Това е един от учениците , Калед Хамдан .


Може да прочетете този цитат .


Пристрастен към видеоигри и телевизия . Не можел да се съсредоточава в къщи .


Дойде . Получи това концентрирано внимание .


И не можа да го избегне .


Така че доста скоро вече пишеше . Свършваше си домашното рано ... наистина се пристрасти към това да си завършва работата .


Човек се пристрастява към това да я завършва , да му я проверяват и да знае , че ще постигне следващото нещо и ще е подготвен за училище на следващия ден .


Така че той се пристрасти към това , а после започна да прави други неща .


Сега е издаден в пет книги .


Участва в писането на шеговит документален роман за провалили се супергерои , наречен " " Супер-бивши " " . Написа серия за " " Пингвина Балбоа " " , който е пингвин-борец ... боксьор .


А после чете на глас само преди няколко седмици пред 500 души в Симфоничното пространство , на благотворително събитие за Ню Йорк 826 . Той е там всеки ден .


Направо е като евангелист по въпроса . Сега води братовчедите си .


Четири членове на семейството идват там всеки ден .


Ще го прегледам наистина набързо .


Това е Лос Анжелис , Ехо парк и Търговски център за пътуване във времето : " Когато и да сте , ние вече сме тогава . " Това е нещо като супермаркет за пътешественици във времето .


Виждате всичко : точно какъвто трябва да е един супермаркет .


Пиявици . Парчета мамут . Имат дори своя машина за напитки : " Не работи . Върнете се вчера . " Както и да е . Ще прескоча напред .


Това са пространства , присъединени само към нас , котио правят същото : Света Дума в Питсфийлд , Масачузетс . Мастиленото петно в Синсинати . Младежта говори , Сан Франциско , Калифорния , които ни вдъхновиха . Студио Сейнт Луис в Сейнт Луис . Прилеповата пещера Остин в Остин . " " Бойни думи " " в Дъблин , Ирландия , основано от Роди Дойл ; откриването му ще е през април .


А сега стигам до ТЕD желанието ... съгласни ли сте ?


Добре ; имам една минута . Значи , TED желание : Бих желал вие ... лично вие и всеки творчески индивид и организация , която познавате ... да намери начин пряко да се ангажира с едно държавно училище в района си и тогава да разкажете историята как сте се захванали , така че до година да имаме хиляда примера ... хиляда ! - за преобразяващи партньорства .


Огромни скокове напред !


Това може да са неща , които може би вече правите .


Знам , че толкова много хора в тази зала вече правят много интересни неща .


Сигурен съм в това . Разкажете ни тези истори и вдъхновете и други чрез уебсайта .


Създадохме уебсайт ,


ще превключа на " " ние " " , а не " " аз " " , се надяваме : Надяваме се посетителите на тази конференция да въведат една нова ера на участие в нашите държавни училища .


Надяваме се да поведете в партньорството с иновативния си дух и експертни познания с тези на иновативни обучители ваъв вашата общност .


Винаги оставяйте преподавателите да водят .


Те ще ви кажат как да сте от полза . Надявам се да дойдете и да помогнете .


Има милиони начини .


Може да отидете до местното училище и да се посъветвате с учителите . Те винаги ще ви кажат как да помогнете .


И така ... това е с " " Горещото студио " " в Сан Франциско , те свършиха невероятна работа .


В този уебсайт вече има куп истории , много идеи . Нарича се " " Имало едно време едно училище " " , прекрасно заглавие , според мен .


Сайтът ще документира всеки проект , който излезе от тази конференция и по целия свят . Значи , отивате в уебсайта ; виждате куп идеи . Може да се вдъхновите от тях , после добавяте собствените си проекти , щом веднъж започнете .


" " Горещо студио " " свършиха страхотна работа за много кратки срокове , затова посетете уебсайта .


Ако имате някакви въпроси , може да питате този човек , нашият директор по националните програми . Той ще вдигне телефона .


Пратете му имейл , той ще отговори на всеки въпрос , който имате .


Ще ви вдъхнови , ще ви тласне към действие и ще ви води през процеса , така че да можете да предизвикате промяна .


И може да е забавно ! Това е смисълът на този разговор ... не е нужно да е стерилно . Не е нужно да е бюрократично несъстоятелно .


Може да използвате уменията , които имате .


Училищата имат нужда от вас . Учителите имат нужда от вас .


Учениците и родителите имат нужда от вас . Нужна им е истинската ви личност : физическото ви присъствие и отворените ви умове , отворен слух и безгранично състрадание , да седите до тях , да слушате , да кимате и да задавате въпроси с часове наведнъж .


Някои от тези деца просто не знаят колко са добри : колко са умни и колко много имат да кажат .


Може да им разкажете . Може да ги огреете с тази светлина , едно по едно човешко взаимодействие . Затова се надяваме да се присъедините към нас .


Много благодаря .


( Музика ) ( Аплодисменти ) Благодаря ви , че сте тук .


Казвам , благодаря ви , че сте тук , понеже аз мълчах 17 години .


Първите думи , които казах , бяха във Вашингтон на двадесетата годишна от празнуването на деня на Земята .


Цялото ми семейство и приятелите ми се бяха събрали да ме чуят .


И аз казах " " Благодаря ви , че сте тук . " " Майка ми скочи и извика : " Алелуя , Джони говори ! "


( Смях ) Представете си да сте мълчал 17 години и майка ви да е в публиката .


Баща ми каза " " Това беше едно . " " Ще обясня това .


Но аз се обърнах , защото не можех да разбера от къде идва гласа .


Не бях чувал гласа си от 17 години затова се обърнах и си казах - " Боже мой , кой казва това , което си мисля ? "


И след това разбрах , че това съм аз и се разсмях .


Можех да видя как баща ми си мисли - " " Да , той наистина е луд . " " Искам да ви заведа на това пътешествие ,


което смятам е метафора за всичките ни пътешествия


и въпреки , че това е необичайно искам да се замислите за собствено пътешествие .


Моето пътешествие започна през 1971 когато станах свидетел как два нефтени танкера се сблъскаха под Голдън Гейт и половин милион галона нефт се изляха в залива .


Това така ме разтревожи , че реших да се откажа да се возя и да карам моторизирани превозни средства .


Това си е голяма работа в Калифорния .


И беше и голяма работа за нашата малка общност в Point Reyes Station във Inverness , California , защото има само около 350 души през зимата - става въпрос за 1971 .


Така , че когато започнах да ходя хората знаеха , за какво става въпрос .


Хората примерно караха до мен - и казваха , " " Джон , какво правиш ? " " А аз им отговарях - " " Ами ходя заради природата . " " А те казваха - " " Не , ти ходиш за да ни изкараш лоши хора , нали ? " "


" Ходиш , за да ни накараш да се чувстваме зле . " И може би това отчасти беше вярно , защото си мислех , че ако аз започнех всички щяха , нали разбирате , да ме последват .


Заради нефта , всички говореха за замърсяването .


И затова спорих с хората за това , спорих и спорих .


Обадих се на родителите ми


и им казах - отказах се да се возя и да карам кола . Баща ми каза - защо не го направи , когато беше на 16 ? ( Смях ) Тогава не знаех за околната среда .


Те са във Филаделфия .


Казах на майка ми , че съм щастлив , а тя каза - " " Ако беше така , нямаше да е нужно да го казваш . " " Майките са такива .


Затова на 27-мия ми рожден ден реших , заради всички тези спорове и говорене да спра да говоря за един ден - само за един ден - за да си почина .


И го направих .


Станах сутринта и не казах и дума .


И трябва да ви кажа , че беше изключително преживяване , защото за пръв път започнах да слушам - от много дълго време .


И това , което чух ме разтревожи , защото


това , което правех , когато си мислех , че слушам беше да чуя достатъчно какво казваха хората и си мислех , че знам какво щяха да кажат , затова спирах да ги слушам .


В ума си аз избързвах напред и вече мислех какво ще им кажа обратно докато те все още довършваха .


И тогава ги прекъсвах .


Това спираше комуникацията .


И на този първи ден аз всъщност слушах .


И беше много тъжно , защото разбрах , че за всички тези години не съм научил нищо .


А бях на 27 и си мислех , че знам всичко .


Не беше така .


И така ... реших по-добре да го направя за още един ден и още един ден , и още един докато накрая си обещах да мълча една година , защото бях започнал да научавам повече и имах нужда да науча още .


Затова реших да мълча една година и след това на рождения ми ден да обобщя това , което съм научил и може би пак да говоря .


Е , това продължи 17 години .


През това време , тези 17 години - аз ходих и свирих на банджо рисувах и писах в дневника си . Опитах се да изуча околната среда , четейки книги .


И реших , че искам да ходя на училище . И го направих .


Отидох до Ashland , Oregon , където имаха програма за изучаване на околната среда .


Само 500 мили са .


Отидох на рецепцията и ... Какво , какво , какво ?


Имах една щипка .


Значи искате да ходите на училище тук ?


Не искате ... ?


Имаме специална програма за вас . Наистина имаха .


И за 2 години аз се дипломирах . Взех бакалавърска степен


Баща ми дойде , беше толкова горд с мен и каза -


" " Ние наистина се гордеем с теб сине , но какво ще правиш с тази диплома ? " "


Не караш кола , не говориш , ще трябва да почнеш да правиш тези неща . ( Смях ) Свих рамене , нарамих раницата отново и тръгнах .


Отидох чак до Port Townsend , Washington , където си направих дървена лодка . Оттам прекосих Puget Sound . Айдахо - вървях до Washington , Idaho и надолу до Missoula , Montana .


Бях писал до университета на Монтана две години по рано , че искам да се запиша в него .


Писах им , че ще бъда там след около 2 години .


( Смях ) И го направих - появих се след две години и те ... разказвам това , защото те наистина ми помогнаха .


Имам две истории от Монтана .


Първата е , че нямах никакви пари - този знак го използвах често .


И те казаха - не се притеснявайте . Ръководителят на програмата каза - " " Елате утре " " . Даде ми 150 долара и ми каза " " Регистрирайте се за един кредит . " "


Смятате да ходите до Южна Америка , нали така ? Аз казах - ... Реки , езера , хидрология - Южна Америка .


И аз го направих .


Той се върна и ми каза , каза ми : " " Добре , сега щом имате регистриран кредит , " " може да получиш ключ за офис , можеш да жестикулираш , можеш да ползваш библиотеката .


Това , което ще направим е да говорим с професорите да ти позволят да присъстваш ,


да запазят оценките ти и когато измислим как да получиш останалите пари ще се регистрираш за класа и те ще ти признаят оценката . Не правят такива неща в училище .


Разказвам тази история , защото те наистина искаха да ми помогнат .


Видяха , че наистина се интересувам от околната среда и искаха да ми помогнат с това .


През това време аз водех занятия без за говоря .


Първия път имах 13 студента , когато влязох в клас


и обясних чрез мой приятел , който интерпретираше моя език на знаците , че аз съм Джон Франсис , че ходя по света , не говоря и че това е първия и последен път , когато ще има преводач .


Всички студенти изглеждаха така ...


( Смях ) Виждах как си гледат програмата , за да разберат кога свършва часът .


Защо им трябваше да записват този клас ?


Две седмици по-късно всички се опитваха да влязат в този клас .


И аз също се учих в този клас , защото примерно правих следното ...


А те всички се събираха около мен и се питаха , какво се опитва да каже ? Мисля , че говори за изсичането на дърветата . Да , точно така .


Не , не , не става въпрос за това . Той използва ръката си ...


Не можеш да сечеш с ръка ..


Да , можеш ...


Не , мисля , че говори за залесяването с цел дърводобив ...


Това беше клас за дискусии и ние провеждахме дискусия .


Аз се отдръпвах и оставях да хвърчат искри .


Това , което научих е , че понякога правех знак и те казваха неща , които изобщо не исках да кажа . А трябваше .


И това , което разбрах бе , че ако сте учител или обучавате , ако не се учите в същото време , вероятно не обучавате много добре .


И така се продължи .


Баща ми дойде да ми види на завършването дипломирах се , и той каза : " " Наистина се гордеем с теб сине , но ... " " Знаете какво последва , той каза : " " Ще трябав да почнеш да караш кола и да говориш . " "


" Какво ще правиш с тази диплома ? " Свих рамене , нарамих раницата и тръгнах към университета в Wisconsin .


Прекарах две години там и пишех за нефтените разливи .


Никой не го интересуваха нефтените разливи .


Но нещо се случи . Exxon Valdez .


И аз бях единствения в Щатите , който пишеше за нефтените разливи .


Баща ми дойде отново .


Каза : " " Не знам как го правиш синко . " " Имам предвид , не караш кола , не говориш .


Сестра ти казва , че може би трябва да те оставя намира , защото явно се оправяш доста добре , когато не казваш нищо . ( Смях ) Е , аз нарамих отново раницата си .


Взех банджото си и тръгнах към Източното крайбрежие , потопих крака в Атлантическия океан - отне ми седем години и един ден да прекося САЩ .


И на деня на Земята , 1990 година , на двадесетата годишнина отново почнах да говоря .


И затова казах : " " Благодаря ви , че сте тук . " " Защото това е като поговорката за дървото в гората , което пада и никой него чува - прави ли тогава то звук наистина ?


И затова ви благодаря и на семейството си също , защото дойдохте да ме чуете .


Това е комуникацията .


Вие също така ме научихте да слушам - защото ме слушаха .


И това е едно от нещата , които се появиха от тишината , как да се изслушваме един друг .


Наистина , това е много важно - трябва да се изслушваме .


Моето пътешествие продължи .


Баща ми каза : " " Това беше едно . " " и още не съм обяснил това .


Работих за спасителните служби , бях посланик на добра воля на ООН .


Писах правила за САЩ , имам предвид правила уреждащи случаите на нефтени разливи .


Ако някой ми беше казал преди 20 години " Джон , искаш ли наистина да промениш нещата ? "


" Да , искам . "


И той ми беше казал " " Тръгни на изток , излез от колата си и просто тръгни на изток . " " И докато се отдалечавах беше допълнил : " " А и млъкни също . " " ( Смях ) " Ще промениш света , приятел . "


Как е възможно това , как ?


Как нещо толкова просто като ходенето и мълчанието променят света ?


Времето прекарано в Бреговата охрана беше наистина добро .


И след това - работих само една година там - казах си : " " Стига толкова , достатъчно е една година . " " Качих се на една лодка и отплавах към Карибите и тръгнах из островите и към Венецуела .


И знаете ли , забравих най-важното нещо , заради , което започнах да говоря , което исках да ви кажа .


Започнах да говоря , защото бях изучавал околната среда ,


на едно формално теоретично ниво , но има още едно , неформално ниво .


И за него аз научих от и за хората - какво правим ние и кои сме .


Околната среда вече не е само дървета и птички , и застрашени видове , тя се отнася до това как се държим един с друг .


Защото , ако ние сме околната среда трябва само да погледнем около себе си и да видим как се държим със себе си и един с друг .


И това беше послание , което исках да предам .


И си казах : " " Ще трябва да разпространя това послание . " " Качих се на лодката си , плавах през Карибите , не беше точно моята лодка , работех на нея . Стигнах до Венецуела и тръгнах .


Това е последната част от тази история , защото така дойдох до тук , защото аз все още не се возя на моторизирани превозни средства .


Вървях през Ел Дорадо - затворнически град , известния затвор или небезизвестния - във Венецуела и не знам какво ми стана , защото аз изобщо не съм такъв .


Ето ме и мен , минавах през вратата на охраната и той ме спря и каза : " " Pasaporte , pasaporte , " " с насочен М16 срещу мен .


Погледнах го и казах - паспорт ли ,


няма нужда да го показвам , той е отзад в раницата ми .


Аз съм Доктор Франсис , посланник на ООН и обикалям света . И започнах да се отдалечавам .


Как можах да кажа всички тези неща ?


Пътят се обърна в джунгла .


Не ме застреляха .


И аз си казах - най-после съм свободен , благодаря на Бога , най-после съм свободен . За какво пък беше това , което казвах , какво значеше то ?


Трябваха ми 100 мили за да осъзная , че в сърцето си , в себе си аз бях станал затворник .


Бях затворник и трябваше да избягам .


Затворът , в който бях беше , че не карах кола и не използвах моторни средства .


Защо бе станало така ?


Когато започнах ми се струваше подходящо да не ги ползвам .


Но другото беше различно , понеже на всеки мой рожден ден се питах за мълчанието , но никога не поставях под съмнение решението си да ползвам само краката си .


Не знаех , че ще стана посланик на ООН .


Не знаех , че ще стана професор .


И разбрах , че съм отговорен не само пред себе си и че ще трябва да се променя .


Нали знаете , ние можем .


Щях да се променя .


И ме беше страх от промяната , защото бях свикнал да съм този , който ходи .


Бях свикнал толкова с този човек , че не исках да спра .


Не знаех кой ще съм , ако се променя .


Но знаех , че имам нужда .


Знаех , че трябва да се променя , защото това щеше да е единствения начин да съм тук днес .


И знам , че много пъти се озоваваме на място , което е чудесно , но трябва да отидем на ново място .


И трябва да оставим сигурността на това какво сме били и да тръгнем към това , което ще станем .


И така аз искам да ви окуража да тръгнете към това следващо място , да извадите себе си от личността , която сте сега , колкото и да е удобна тя , защото трябва да направим нещо сега .


Трябва да се променим сега .


Както нашият бивш вицепрезидент каза трябва да станем активисти .


Така че , ако моят глас стига до вас , ако действията ми ви трогват , ако това че съм тук ви въздейства , моля ви оставете го да се случи .


Аз знам , че всички вие стигнахте до мен докато бях тук .


Така че , нека излезем навън и да отнесем тази грижовност , любов , уважение , което показваме един към друг тук на ТЕД и да ги отнесем в света .


Защото ние сме околната среда и как се отнасяме един към друг е всъщност как се отнасяме към природата .


Така че , искам да ви благодаря , че бяхте тук и искам да приключа с 5 секунди тишина .


Благодаря ви .


( Аплодисменти . )


Онова , което ще направя , е просто да ви дам най-новия епизод от най-дълго вървялата в Индия , а може би и в света сапунена опера , а именно крикета .


И дано тече вечно , защото осигурява препитание на хора като мен .


В нея има всичко , което човек би искал от една нормална сапунена опера . Има любов , радост , щастие , тъга , сълзи , смях , много измама , интриги .


И , като всички добри сапунки , прескача 20 години , щом интересът на публиката се промени .


Точно това направи крикетът .


Той прескочи 20 години в игра над 20 .


За това ще говоря - как една малка промяна води до много голяма революция .


Но не винаги е било така .


Крикетът не винаги е бил такава движена от скоростта поколенческа игра .


Имаше време , когато се е играл крикет , играли са се безкрайни тестови мачове , когато се е играло , докато играта свърши .


Имало я е онази игра през март 1939-та , която започнала на трети март и завършила на 14-ти март .


Завършила само защото английските играчи на крикет трябвало да отидат от Дърбан до Кейптаун , което е двудневно пътуване с влак , за да хванат кораба , който заминавал на 17-ти , защото дълго време след това нямало да има кораб .


Така че мачът приключил междинно .


Един от английските батсмани казал : " " Знаете ли какво ?


Още половин час , и щяхме да спечелим . " " ( Смях ) Още половин час след 12 дни .


Междувременно имало две недели . Но , разбира се , неделите са дни за църква . Така че в неделя не се играе . А един ден валяло . Така че всички си седели и се сприятелявали един с друг .


Но си има причина Индия да се влюби в крикета . Защото сме имали приблизително същата скорост на живот .


( Смях ) В Махабхарата също е било така , нали ?


Биеш се през нощта . После идва залез , така че всички се прибират вкъщи .


Тогава си разработваш стратегията , връщаш се към нея на следващия ден , и пак се прибираш вкъщи .


Единсвтената разлика между " " Махабхарата " " и нашия крикет била , че в крикета всички били живи , за да се върнат и да се борят на следващия ден .


Принцове покровителстват играта - не защото обичат играта , а защото това било средство да спечелят благоразположението на английските управници .


Но има и една друга причина Индия да се влюби в крикета - а именно , че са ти трябвали само парче дърво и гумена топка , и произволен брой хора можели да играят където и да е .


Погледнете . Може да се играе на бунището с малко камъни ей там . Може да се играе на малка уличка . Не можеше да се удря добре навсякъде , защото бухалката се блъскаше в стената . Да не забравяме климатиците и кабелите .


( Смях ) Можеше да се играе на бреговете на Ганг . Ганг е толкова чиста тук , но това е отдавна .


Или пък може да се играят много игри на едно малко парче земя , дори ако не знаеш коя игра всъщност играеш .


( Смях ) Както виждате , може да се играе навсякъде .


Но играта напредваше бавно , разбирате ли , накрая .


Не винаги имаш пет дни . Затова напредвахме и започнахме да играем крикет над 50 .


И тогава имаше една огромна случайност .


В индийския спорт ние не караме нещата да се случват . Има случайности , а ние понякога сме на правилното място в правилния момент .


И спечелихме тази световна купа през 1983та .


И изведнъж се влюбихме в играта над 50 . Играехме я практически всеки ден .


Имаше повече крикет над 50 , отколкото където и да било другаде .


Но имаше и друга голяма дата .


През 1983-та спечелихме Световната купа .


През 1991-ва , 92-ра имахме финансов министър и министър-председател , желаещи да позволят светът да гледа Индия , вместо да сме тази велика страна на авантюра и мистерия в тази затворена страна .


И така , пуснахме мултинационалните в Индия .


Орязахме митническите такси . Намалихме вносните такси . И всички мултинационални започнаха да влизат с мултинационални бюждети , които гледаха дохода на глава и много се развълнуваха от възможностите в Индия и търсеха изразно средство , с което да стигнат до всеки индиец .


А в Индия има само две изразни средства - едно истинско и едно писано .


Писаното е онова , което виждате във филмите . Истинското беше крикетът .


И така , един от приятелите ми , седнал ето тук , пред мен , Рави Таривал от " " Пепси " " , реши , че ще го отнесе по целия свят .


" " Пепси " " беше тази голяма революция . Защото започнаха да разнасят крикета навсякъде .


И така крикетът започва да става голям . Крикетът започна да носи богатства .


Телевизията започна да предава крикет . Дълго време телевизията казваше : " " Няма да предаваме крикет , освен ако не ни плащате , за да го предаваме . " " После казаха : " " Добре , следващите права са продадени за 55 милиона долара .


Следващите права са продадени за 612 милиона долара . " " Така че графиката е доста добра .


А после имаше друга голяма случайност в нашия крикет .


Англия изобрети крикета над 20 и каза : " " Светът трябва да играе крикет над 20 " " . Точно както Англия изобретила крикета и накарала останалата част от света да го играе .


Слава богу , че са те .


( Смях ) И така , Индия трябваше да отиде да играе на Световната купа Т20 .


Индия не искаше да играе на Световната купа Т20 .


Но бяхме принудени да играем с марджин 8-1 .


И тогава се случи нещо много драматично .


Стигнахме до финала , а после този момент , който ще бъде пазен свято завинаги , за всички , погледнете .


( Приветстваща тълпа ) Пакистанският батсман се опитва да отстрани филдъра .


Говорител : И Зишан го взема ! Индия печели !


Какъв мач за финал на Т20 .


Индия , световните шампиони .


( Аплодисменти ) Индия , шампиони по Т20 .


Но каква игра имахме , М.С.Дони улови направо във въздуха , но Мисба-ул-Хая , какъв играч .


Огромен , огромен успех . Индия , световните шампиони по ТТ .


Харша Богъл : Изведнъж Индия откри мощта на крикета над 20-


Случайността там , разбира се , беше , че батсманът мислеше , че боулърът играе бързо .


( Смях ) Ако той беше играл бързо , топката щеше да отиде , където трябваше да отиде , но не отиде там . А ние изведнъж открихме , че можем да сме добри в тази игра .


Онова , което направи също , беше , че доведе до определена гордост от факта , че Индия би могла да е най-добра в света .


Беше време , когато влизаха инвестиции , Индия се чувстваше малко по-самоуверена .


И така , имаше усещане за огромна гордост от това , което можем да правим .


За наша всеобща благодарност , англичаните са много добри в изобретяването на разни неща . А после , каквито са благи хора , оставят света да стане много добър в тях .


( Смях ) И така , Англия изобрети крикета Т2- и позволи на Индия да го открадне .


Не беше като ре-инженеринг на онова , което правим в медицината - просто го отмъкнахме веднага , както си беше .


( Смях ) И така , стартирахме своя собствена лига Т20 .


Шест седмици , град срещу град .


Беше ново нещо за нас . Досега бяхме подкрепяли само страната си ... единствените две области , в които Индия беше много горда от страната си , се представяше на полето .


Едната беше войната - индийската армия , което не ни харесва да се случва много често .


Другото беше индийският крикет .


Сега изведнъж трябваше да поддържаме градски лиги .


Но хората , влизащи в тези градски лиги , бяха хора , които се учеха от запада .


Америка е дом на лиги . И те казаха : " Така , ще изградим няколко бляскави лиги тук , в Индия . "


Но беше ли Индия готова за това ?


Защото крикетът дълго време в Индия винаги беше организиран .


Никога не е бил промотиран . Никога не е продаван , беше организиран .


А вижте какво направиха с нашата красива , мила , проста семейна игра .


Изведнъж започна да се случва това .


( Музика ) Церемония за откриване , не по-лоша от всяка друга .


Това беше Индия , която купуваше " " Корвет " " -и . Това беше Индия , която купуваше " " Ягуар " " -и .


Това беше Индия , която добавяше повече мобилни телефони на месец , двойно на населението на Нова Зеландия , и отгоре .


И така , беше една различна Индия .


Но беше също една леко по-ортодоксална Индия , която беше много щастлива , че е модерна , но не искаше да казва това на народа .


Затова бяха втрещени , когато пристигнаха мажоретките .


Всички ги наблюдаваха тайно . Но всички го отричаха твърдо .


( Музика ) ( Смях ) Новите собственици на индийския крикет не бяха старите принцове .


Не бяха бюрократи , които бяха принудени да влязат в спорта , защото те всъщност не го обичаха , това бяха хора , които управляваха сериозни фирми .


И така , започнаха да промотират крикета в големи мащаби , започнаха да промотират клубове в големи мащаби .


И започнаха да ги промотират с огромните пари зад това .


Имам предвид , че Професионалната индийска лига имаше 2,3 милиарда долара , преди топка да влезе в игра . 1,6 милиарда долара за телевизионни постъпления за 10 години и още 70 милиона долара и отгоре от всички тези франчайзи , които влагаха пари . И тогава трябваше да се обърнат към градовете си . Но трябваше да го правят като Запада , нали ? Защото основаваме лиги .


А онова , в което бяха много добри , беше да го правят много локализирано .


И така , просто за да ви дам пример как го правеха , не промоция в стил " " Манчестър Юнайтед " " , а промоция в силно мумбайски стил , погледнете .


( Музика ) Разбира се , много хора казаха , че може би танцуват по-добре , отколкото играят . ( Смях ) Но това беше добре . Онова , което направи също , беше , че промени начина , по който гледахме на крикета .


През цялото време , ако искаш млад играч на крикет , трябваше да го избереш от пресечките в собствената ти малка околност , собствения ти град , и човек беше много горд със системата , която произвеждаше тези играчи на крикет .


Изведнъж , ако стреляш при играта , ако Мумбай стреля , например , не беше нужно да ходят при Калбадеви или Шиваджи парк , или където и да било , за да ги набират , можеха да отидат в Тринидад .


Това беше новата Индия , нали ? Това беше новият свят , където можеш да набираш отвсякъде , стига да получаваш най-добрия продукт на най-добрата цена .


И изведнъж индийският спорт се беше събудил за реалността , че можеш да набираш най-добрия продукт за най-добрата цена където и да било в света .


И така , мумбайските индийци летяха в Дуейн Браво от Тринидад и Тобаго , за една нощ . А когато трябваше да се върнем , за да представляваме Западните Индии , го попитаха : " " Кога трябва да стигнеш ? " " Той отвърна : " " Трябва да съм там до определено време , затова трябва да замина днес . " " Казахме : " " Не , не , не . Не става дума кога трябва да тръгнеш , а кога трябва да стигнеш там . " " Той отвърна : " " Трябва да стигна на дата Х . " " А те казаха : " " Добре , играй до дата Х , минус един ден . " " И така , той игра в Хайдерабад , отиде - веднага след играта


отиде от стадиона на Хайдерабадското летище , седна в частен корпоративен самолет , първо презареждане в Португалия , второ презареждане в Бразилия . Беше в Западните Индии навреме .


( Смях ) Индия никога не би мислила в този мащаб преди .


Индия никога не би казала : " " Искам един играч да изиграе мач за мен , и ще използвам корпоративен реактивен самолет , за да го изпратя обратно чак до Кингстън , Ямайка , за да играе мач . " " И просто си помислих : " " Уау , стигнали сме донякъде в света , нали ?


Стигнали сме донякъде . Мислим на едро . " " Но в резултат на това също започна свързването на двете най-важни неща в индийския крикет , което са крикетът и филмите за индийските развлечения-


Крикетът и филмите .


А те се събират , защото хората във филмите вече започнаха да притежават клубове .


И така , хората започнаха да ходят на крикет , за да гледат Прити Зинта .


Започнаха да ходят на крикет , за да гледат Шарук Хан .


И се случи нещо много интересно .


Започнахме да внасяме песен и танц в индийския крикет .


И така той започна да напомня индийските филми все повече и повече .


Разбира се , ако си в отбора на Прити Зинта , както ще видите в следващия видеоклип , ако се справяш добре , получаваш прегръдка от Прити Зинта .


Така че това беше крайната причина да се справяш добре . Погледнете . Всички гледат Прити Зинта .


( Музика ) И , разбира се , Шарук Хан , играещ пред тълпата в Колката .


Всички сме гледали мачове в Колката , но никога не сме виждали нещо подобно . Шарук , с бенгалската песен , настройва цялата публика за Колката , не за Индия , а за Колката .


Но погледнете това .


( Музика ) Индийска филмова звезда прегръща пакистански играч на крикет , защото те спечелиха в Колката .


Можете ли да си представите ?


А знаете ли какво каза пакистанският играч на крикет ?


( Аплодисменти ) Искаше ми се да играя за отбора на Прити Зинта .


( Смях ) Но реших да се възползвам от тази възможност ... тук вътре има малко хора от Пакистан .


Толкова съм щастлив , че сте тук , защото мисля , че можем да покажем , че можем да сме заедно и да сме приятели , нали .


Можем да играем крикет заедно , можем да сме приятели .


Много ви благодаря , че дойдохте , всички вие от Пакистан .


( Аплодисменти ) Имаше и критики , защото казваха : " " Играчите се продават и купуват ?


Да не са зърно ?


Да не са добитък ? " " Защото направихме този търг , разбирате ли .


Как да се фиксира цена за един играч ?


И така , на последвалия търг буквално имаше хора , които казваха , бум ! толкова много милиони долара за този и този играч .


Ето .


Музика Водещ : Обявена цена 1 500 000 долара . Ченай .


Шейн Уорн , продаден за 450 000 долара .


ХБ : Изведнъж една игра печелеше за играчите си по 50 рупии на ден ... значи 250 рупии за тестов мач , но ако завършиш за четири дни , получаваш само 200 .


Най-добрите индийски играчи , които играеха на всеки тестов мач , на всеки един от международните , върховите играчи , стандартните договори са 220 000 долара за цяла година .


Сега получават 500 000 за шест дни работа ,


после Андрю Флинтоф намина от Англия , получи милион и половина долара , върна се и каза : " " За четири седмици печеля повече от Франк Лампард и Стивън Джерард , печеля повече и от футболистите , уау . " " А откъде печелеше ? От един малък клуб в Индия .


Бихте ли могли да си представите , че този ден ще дойде ?


Милион и половина долара за шестдневна работа .


Не е зле , нали .


И така , 2,3 милиарда долара , преди първата топка да влезе в игра .


Онова , което Индия правеше обаче , беше да се лансира сред най-добрите в света , и стана огромна марка .


Лалит Моди беше на корицата на " " Бизнес Тудей " " .