סאם האריס : אכן כן , עובדה מספר אחת כאן , היא שאפשר לאהוב מישהו בהקשר של מערכת אמונות הזויה לגמרי ,


ואתה יכול לומר , " " ידעתי שבני ההומוסקסואל יילך לגהינום אם ימצא חבר , ולכן ערפתי את ראשו , וזה היה המעשה הכי רחום שיכולתי לעשות . " " אם תחבר בין כל החלקים האלה , אני אכן חושב שאולי הרגשת את רגש האהבה .


אבל שוב , אז נצטרך לדבר על רווחת האדם בהקשר רחב יותר .


כולנו בעסק הזה , לא מדובר רק באיש אחד שנכנס לאקסטזה ואז הולך ומפוצץ את עצמו באוטובוס .


כריס אנדרסון : זוהי שיחה שהייתי שמח להמשיך במשך שעות .


אין לנו זמן לכך , אבל אולי בפעם אחרת . תודה לך שבאת ל-TED .


סאם האריס : הכבוד הוא שלי . תודה רבה .


( מחיאות כפיים )


[ מוסיקה ] [ מחיאות כפיים ] תודה רבה לכם . [ מחיאות כפיים ] תודה . זו זכות מיוחדת להיות כאן .


לפני כמה שבועות צפיתי בסרטון ב " " יו-טיוב " " על חברת הקונגרס גבריאל גיפורדס בשלבים הראשונים של החלמתה מאחד מאותם קליעים איומים .


הקליע הזה חדר למחצית המוח השמאלית שלה , ושיתק אצלה את " " אזור ברוקה " " , מרכז הדיבור במוח שלה .


ובמפגש הזה , גבי עובדת עם קלינאית תקשורת ונאבקת לבטא כמה מהמלים הפשוטות ביותר , ורואים כיצד היא נעשית יותר ויותר מיואשת , עד שלבסוף היא פורצת בבכי , והיא מתחילה להתייפח ללא מלים בזרועות הקלינאית שלה .


ואחרי רגעים אחדים , הקלינאית מנסה טקטיקה חדשה , והן מתחילות לשיר ביחד , וגבי מתחילה לשיר דרך דמעותיה , ושומעים שהיא מצליחה לבטא בבירור את מילותיו של השיר שמתאר כיצד היא מרגישה , והיא שרה , בסולם יורד אחד , היא שרה , " שיזהר , שיזהר , שיזהר . "


וזוהי תזכורת רבת-עוצמה וחדה ביותר לכך שיופיה של המוסיקה יכול לדבר כשהמלים נאלמות , ובמקרה זה לדבר פשוטו כמשמעו .


הסרטון הזה של גבי גיפורדס הזכיר לי את עבודתו של ד " " ר גוטפריד שלאוג , אחד מחוקרי מערכת-העצבים הבולטים שחוקר בהרווארד את המוסיקה והמוח . שלאוג תומך בטיפול הקרוי " " טיפול בהטעמה מלודית , " " שנעשה מאד פופולרי כטיפול במוסיקה .


שלאוג גילה שקורבנות השבץ שלו , שלקו בשכחת-לשון , לא יכלו ליצור משפטים בני 3 או 4 מלים , ובכל זאת הצליחו לשיר את מילותיו של שיר , בין אם זה היה " " יום הולדת שמח " " , או את השיר האהוב עליהם , של " " הנשרים " " או " " האבנים המתגלגלות " " .


ואחרי 70 שעות של שיעורי שירה אינטנסיביים , הוא גילה שהמוסיקה יכולה ממש לחווט מחדש את מוחות חוליו וליצור מרכז-דיבור שווה-ערך , במחצית המוח הימנית שלהם כפיצוי על הנזק שנגרם למחצית השמאלית .


כשהייתי בן 17 , ביקרתי במעבדה של ד " " ר שלאוג , וערב אחד הוא הסביר לי חלק מהמחקר העיקרי בנושא המוסיקה והמוח — איך למוסיקאים יש מבנה מוח שונה באופן יסודי מזה של לא-מוסיקאים , איך המוסיקה , וההאזנה למוסיקה , מסוגלות להאיר את כל המוח מקליפת המוח הקדמית ועד המוח הקטן , איך המוסיקה נעשית מקובלת בנוירו-פסיכיאטריה כדי לעזור לילדים עם אוטיזם , ולאנשים שנאבקים עם מתח , חרדה ודכאון , עד כמה חולי פרקינסון מגלים שהרעד שלהם וצורת הליכתם מתייצבים כשהם מאזינים למוסיקה ,


וכיצד חולי אלצהיימר בשלב מתקדם , שהשיטיון שלהם היה כה חמור עד שלא יכלו כבר לזהות את בני משפחתם , עדיין יכלו לנגן לחן של שופן בפסתנר , לחן שלמדו בילדותם .


אבל היה מניע נסתר לביקורי אצל ד " " ר שלאוג , וזה היה הדבר : עמדתי בצומת דרכים בחיי , וניסיתי לבחור בין מוסיקה לרפואה .


בדיוק סיימתי את התואר שלי ועבדתי כעוזר מחקר במעבדתו של דניס זלקו , שחוקר בהרווארד את הפרקינסון , והתאהבתי במדעי המוח . רציתי להיות מנתח .


רציתי להיות רופא כמו פול פרמר או ריק הודס , האנשים האלה , העשויים ללא-חת , שהולכים למקומות כמו האיטי או אתיופיה ועובדים עם חולי איידס שסובלים משחפת עמידה לקוקטיילים של תרופות , או עם ילדים עם סוגי סרטן משחיתי-צורה .


רציתי להפוך למין רופא צלב-אדום כזה , רופא ללא גבולות .


מצד שני , כל חיי ניגנתי בכינור .


המוסיקה עבורי היא יותר מתשוקה . זאת אובססיה .


זה כמו חמצן . התמזל מזלי ולמדתי בביה " " ס ג ' וליארד במנהטן , וניגנתי את קונצרט הבכורה שלי עם זובין מהטה והפילהרמונית הישראלית בתל-אביב , והתברר שגוטפריד שלאוג למד לנגן בעוגב בקונסרבטוריון של וינה , אבל ויתר על אהבתו למוסיקה למען קריירה ברפואה . ובאותו ערב הייתי מוכרח לשאול אותו , " איך זה היה עבורך לקבל את ההחלטה הזו ? "


והוא ענה שמידי פעם הוא עדיין מתגעגע לחזור ולנגן בעוגב כמו פעם , ומבחינתי , ביה " " ס לרפואה יכול לחכות , אבל הכינור הזה - ממש לא .


ואחרי שנתיים נוספות של לימודי מוסיקה , החלטתי לנסות את הבלתי-אפשרי לפני שאגש למבחני הכניסה לביה " " ס לרפואה ואירשם לבי " " ס לרפואה כמו בן טוב למשפחה הודית , כדי להיות לד " " ר גופטה הבא . [ צחוק ] החלטתי לנסות את הבלתי-אפשרי וניגשתי למבחני קבלה לתזמורת הפילהרמונית המכובדת של לוס-אנג ' לס .


זה היה המבחן הראשון שלי , ואחרי שלושה ימי נגינה מאחורי מסך בשבוע הנסיון , הוצעה לי משרה .


וזה היה חלום . זה היה חלום פרוע , להופיע בתזמורת , להופיע באולם " " וולט דיסני " " המפורסם בתזמורת שהמנצח שלה היום הוא גוסטבו דודמל הידוע , אבל הרבה יותר חשוב עבורי היה להיות מוקף במוסיקאים ובמורים רוחניים שהפכו למשפחתי החדשה , לביתי המוסיקלי החדש .


אבל כעבור שנה פגשתי מוסיקאי נוסף שגם הוא למד בהרווארד , אדם שעזר לי מאד למצוא את קולי ולעצב את זהותי כמוסיקאי .


נתניאל איירס היה נגן קונטרבס בהרווארד , אבל הוא סבל מסדרת אירועים פסיכוטיים בתחילת שנות ה-20 שלו , הוא טופל בתוראזין ב " " בלוויו " " , והפך לחסר-בית במשכנות העוני של מרכז לוס-אנג ' לס 30 שנה אחר-כך .


סיפורו של נתניאל הפך לאות-אזהרה לחיים כחסר-בית וציון-דרך למען בריאות הנפש בכל ארצות הברית , כפי שמסופר בספר ובסרט " " הסולן " " , אך אני נעשיתי לידידו , הפכתי למורה שלו לכינור , ואמרתי לו שתמיד כשהכינור שלו יהיה איתו , ותמיד כשהכינור שלי יהיה איתי , אנגן עימו שיעור .


ובפעמים הרבות בהן ראיתי את נתניאל במשכנות העוני , ראיתי באיזו מידה המוסיקה הצליחה להחזיר אותו מהרגעים הכי אפלים שלו , ממה שנראה לי , בעיני הבלתי-מיומנות , כתחילתו של אירוע פסיכוטי .


כשניגנתי עם נתניאל , המוסיקה קיבלה משמעות עמוקה יותר , כי כעת זו היתה תקשורת , תקשורת שבה המלים הכזיבו , תקשורת שמעבירה מסר עמוק ממלים , שהותירה את רישומה במישור בסיסי וראשוני בנפשו של נתניאל , אבל ממני היא הגיעה כמנחה מוסיקלית אמיתית .


מצאתי שאני מתרתח מהמחשבה שאדם כנתניאל יכול בכלל להיות חסר-בית בשכונת עוני בגלל מחלת הנפש שלו , ועם זאת , כמה עשרות אלפים נוספים נמצאים שם , בשכונת העוני עם סיפורים טרגיים כמו שלו , אך לעולם לא יהיו ספר או סרט שיספרו איך נחלצו מהרחובות ?


ובאמצע המשבר הזה שלי , הרגשתי איכשהו שחיי המוסיקה בחרו בי , שאיכשהו אולי במובן נאיבי , חשתי שמה ששכונת העוני באמת זקוקה לו , הוא מישהו כמו פול פרמר ולא עוד איזה מוסיקאי קלסי שמנגן בשכונת בונקר היל .


אך בסופו של דבר , נתניאל היה זה שהראה לי שאם באמת חשוב לי לחולל שינוי , אם אני רוצה לעשות מעשה , כבר יש הכלי המושלם לכך , והמוסיקה היא הגשר שמחבר בין עולמי לעולמו .


יש ציטטה יפהפיה מאת המלחין הגרמני הרומנטי רוברט שומאן , שאמר , " " לשלוח אור לתוך אפלת ליבות בני האדם זו חובתו של האמן . " " וזו ציטטה חריפה במיוחד כי שומאן עצמו סבל מסכיזופרניה ומת בבית חולים לחולי-נפש .


ובהשראת מה שלמדתי מנתניאל , ייסדתי ארגון מוסיקאים בשכונות העוני בשם " " סימפוניית הרחוב " " , כדי להביא את אור המוסיקה למקומות האפלים ביותר , להופיע עבור חסרי הבית וחולי הנפש במחסות ובמרפאות של שכונות העוני , להופיע לפני יוצאי קרבות שסובלים בהלם קרב , ולפני אסירים וכאלה שמתוייגים כפושעים חולי-נפש .


בתום אחד האירועים שלנו בביה " " ח " " פאטון " " , שבסן ברנרדינו , אישה אחת ניגשה אלינו ודמעות זלגו על פניה , היא סבלה משיתוק , היא רעדה , והיא חייכה חיוך נפלא , ואמרה שמעולם עד אז לא שמעה מוסיקה קלסית , היא לא חשבה שזה ימצא חן בעיניה , היא מעולם לא שמעה כינור לפני כן , אבל כששמעה את המוסיקה זה היה כמו לשמוע את זריחת השמש , ואיש בכלל לא בא לבקר אותם , ושלראשונה מזה שש שנים , כששמעה אותנו מנגנים , הפסיקה לרעוד מבלי שלקחה תרופות .


מה שגילינו פתאום בקונצרטים האלה , הרחק מהבמות ומאור הזרקורים , החרק מחליפות הטוקסידו , שהמוסיקאים הופכים להיות הערוץ להובלת התועלת הריפויית העצומה שהמוסיקה מעניקה למוח , אל קהל שלעולם לא יגיע לאולם הזה , לעולם לא היה מגיע לסוג המוסיקה שאנו יוצרים .


בדיוק כשם שהרפואה משמשת כדי לרפא יותר מאשר רק את אבני הבניין של הגוף , כוחה ויופיה של המוסיקה מתעלים מעל ל-E שבראשי-התיבות האהובים שלנו .


המוסיקה היא יותר מיופי אסתטי כשלעצמו .


תיאום הרגשות שאנו חווים כשאנו שומעים אופרה מאת וגנר , או סימפוניה של ברהמס , או מוסיקה קאמרית מאת בטהובן , כופים עלינו להיזכר באנושיות המשותפת של כולנו , במודעות הקיבוצית העמוקה שמקשרת בינינו , המודעות האמפטית שהנוירו-פסיכיאטר איאן מק ' גילכרייסט אומר שצרובה עומק במחצית המוח הימנית שלנו .


ועבור מי שחיים בתנאים הכי לא-אנושיים של מחלות נפש , חוסר בית וכליאה , המוסיקה ויופיה של המוסיקה מציעים להם הזדמנות להתעלות מעל לעולם הסובב אותם , להיזכר שעדיין יש להם היכולת לחוות משהו יפה , ושהאנושות לא שכחה אותם .


וניצוץ היופי הזה , ניצוץ האנושיות הזה הופך לתקווה , ואנו יודעים , בין אם אנו בוחרים ללכת בנתיב המוסיקה , או בנתיב הרפואה , שזה הדבר הראשון שעלינו להחדיר לקהילות שלנו , לקהל שלנו , אם ברצוננו לעורר את כוח הריפוי הפנימי .


ברצוני לסיים בציטטה מאת ג ' ון קיטס , המשורר האנגלי הרומנטי , ציטטה ידוע מאד שאני בטוח שכולם מכירים .


קיטס עצמו ויתר גם הוא על קריירה ברפואה כדי לעסוק בשירה , אך הוא מת כשהיה גדול ממני בשנה .


אמר קיטס : " " יופי הוא אמת , ואמת היא יופי .


זה כל מה שתדעו בעולם , וזה כל מה שעליכם לדעת . " " [ מוסיקה ] [ מחיאות כפיים ]


ובמיוחד לכריס ואיימי TED תודה לכל אנשי


אני לא מאמין שאני כאן .


לא ישנתי כבר שבועות .


ניל ואני ישבנו והשווינו כמה מעט ישנו בציפייה לרגע הזה . מעולם לא הייתי כה עצבני — ואני עושה ככה כשאני עצבני , הרגע תפסתי את עצמי . [ צחוק ] אני אדבר על מה עשינו בארגון הזה ששמו " " ולנסיה 826 " " , ואחר אומר לכם איך כולנו יכולים לתת כתף ולעשות דברים דומים .


בערך בשנת 2000 גרתי בברוקלין , וניסיתי אז לסיים את ספרי הראשון . בימים שוטטתי לי סהרורי מפני שכתבתי מחצות ועד חמש בבוקר .


אז במשך היום נהגתי להסתובב סהרורי .


לא הייתי במלוא חושי במהלך היום , אבל שעות העבודה היו גמישות .


בשכונה בברוקלין בה חייתי , פארק סלופ , יש הרבה סופרים — היה יחס גבוה מאד לגולגולת בין סופרים לבני אדם רגילים .


וחוץ מזה , גדלתי בין הרבה מורים .


אימי היתה מורה , אחותי היתה למורה ואחרי הקולג ' רבים מחברי פנו להוראה .


כך שתמיד שמעתי אותם מדברים על חייהם וכמה רבי-השראה הם , והם היו באמת האנשים שעבדו הכי קשה ושהיו הכי מעוררי-ההשראה שהכרתי .


אך ידעתי הרבה על המכשולים שעמדו בדרכם , ידעתי הרבה על מאבקיהם .


ואחד המכשולים היה שכה רבים מידידי שלימדו בבתי ספר עירוניים , נתקלו בבעיות אצל תלמידים שהתקשו בציוניהם , בפרט בקריאה ובכתיבה .


רבים מתלמידים אלה הגיעו ממשפחות שבהן לא דיברו אנגלית בבית , ולרבים מהם היו צרכים מיוחדים , וקשיי למידה . והם כמובן לימדו בבתי ספר שלעתים קרובות סבלו מקשיי מימון .


הם נהגו לשוחח איתי על זה ולומר , " " אתה יודע , מה שאנו באמת צריכים זה יותר אנשים , מבחינה מספרית להשיג יותר יחס של אחד-על-אחד , יותר שעות , יותר מומחיות של אנשים מיומנים באנגלית ושיכולים לעבוד עם תלמידים אלה אחד-על-אחד . " " הייתי עונה , " " אז למה שלא תעבדו איתם אחד-על-אחד ? " " הם היו עונים , " " יש לנו 5 כיתות עם 30-40 תלמידים כ " " א ,


זה יכול להסתכם ב-150 , 180 , 200 תלמידים ליום .


איך אנו יכולים לתת לכל תלמיד אפילו שעה אחת בשבוע של אחד-על-אחד ? נצטרך להכפיל את שבוע העבודה ולשבט את המורים . " "


אז התחלנו לשוחח על זה .


ובאותו זמן , חשבתי על המוני האנשים שאני מכיר : סופרים , עורכים , עיתונאים , בוגרי אוניברסיטה , מרצים , מה שתרצו .


כל האנשים האלה , בעלי שעות עבודה גמישות ועם עניין בשפה האנגלית — אני מקווה שיהיה לי עניין בשפה האנגלית , אך אינני דובר אותה היטב עכשיו . [ צחוק ] אני מנסה . השעון ההוא מלחיץ אותי .


אך לכל מי שהכרתי היה עניין בחשיבות המילה הכתובה לגבי טיפוח הדמוקרטיה והחיים הנאורים .


אז היו להם הזמן והענין , אבל באותה עת לא הכרתי בקהילה שלי שום אמצעי שיחבר בין שתי קהילות אלה .


אז כשחזרתי לסן-פרנציסקו שכרנו את הבניין הזה .


והרעיון היה לשים את " " מקסוויני ' ס " " — הרבעון של " " מקסוויני ' ס " " , שפרסמנו 2 או 3 פעמים בשנה , ועוד כמה עיתונים — עמדנו לתת להם לראשונה משרד .


עד אז זה היה במטבח שלי בברוקלין .


התכוונו להעביר אותו למשרד , ובעצם לחלוק אותו חלל עם מרכז הדרכה .


וחשבנו , " " יהיו לנו כל הסופרים והעורכים וכולם — מעין קהילה כותבת , שממילא באה כל יום למשרד , מדוע שלא נפתח את חזית הבניין כדי שהתלמידים יבואו לשם אחרי שעות בי " " ס , יקבלו עזרה נוספת בשיעורי הבית שלהם , וכך בעצם לא תהיה הפרדה בין שתי הקהילות האלה ? " " כך שהרעיון היה שאנחנו נמשיך עם העבודה שלנו , ב-2 : 30 התלמידים זורמים פנימה ; אנו מפסיקים הכל או דוחים את העבודה לאחר כך .


נותנים את שעות אחר-הצהרים האלה לתלמידי השכונה .


כך שהיה לנו המקום הזה , שכרנו אותו בעל הבית היה לגמרי בעד הרעיון . היה לנו ציור קיר מאת כריס ווייר , שלמעשה מסביר את כל ההיסטוריה של המילה המודפסת בציור קיר — נדרש זמן רב לעכל אותו , וצריך לעמוד באמצע הרחוב .


אז שכרנו את המקום הזה .


והכל היה נהדר , אלא שבעל הבית אמר , " " זהו איזור עסקים . אתם צריכים איזה רעיון ,


שיהיה לכם משהו למכור .


זה לא יכול להיות רק מרכז למידה . " " אז חשבנו , " " נו , באמת ! " " ולא הצלחנו להעלות על הדעת מה למכור , אך עשינו את כל המחקר הנדרש .


זה היה פעם אולם הרמת משקולות עם ריצפת גומי , תיקרה אקוסטית , תאורת ניאון .


פירקנו הכל , וגילינו ריצפת עץ נהדרת , קורות עץ מסוידות , וזה נראה — כששיפצנו את המקום , מישהו אמר , " אתם יודעים מה ? זה נראה כמו גוף של אוניה "


הסתכלנו מסביב , ומישהו אחר אמר , " " אם כך , צריך למכור מוצרים לפיראט העמל " " [ צחוק ] וזה מה שעשינו . זה הצחיק את כולם . ואמרנו , " " יש בזה משהו .


בואו נמכור אספקה לפיראטים " " . זאת החנות למוצרי פיראטים .


זה היה תרשים ששרטטתי על מפית .


נגר מעולה בנה את כל זה , ואתם רואים שעשינו שזה ייראה כמו חנות אספקה לשודדי-ים .


כאן רואים קרשים שנמכרים לפי מטר כאן יש לנו מוצרים נגד צפדינה .


שם , רגלי-עץ , עשויות ביד ומותאמות אישית .


למעלה אתם רואים את תצוגת רטיות העין , שזה העמוד השחור שם שעליו רטיות עין לימי-חול , ושם הפסטלים ויתר הצבעים , ליציאה בערבים ולאירועים מיוחדים , בר מצוות וכאלה .


פתחנו את המקום הזה . וזוהי חבית שאנו ממלאים באוצרות והתלמידים מחטטים בה .


אלו עיני זכוכית , למי שאיבד את שלו .


אלה כמה שלטים שיש לנו בכל מקום : " איך למתוח פיראטים "


בזמן שקוראים את השלט , אנו מושכים חבל מאחורי הדלפק ושמונה סמרטוטי רצפה נופלים לך על הראש .


ההמצאה היחידה שלי . אמרתי שמוכרחים להפיל לאנשים משהו על הראש ,


ויצא שזה סמרטוטי רצפה . וזה תיאטרון הדגים , שהוא פשוט מיכל מים מלוחים עם שלושה מושבים , ובדיוק מאחורי זה יצרנו את המרחב הזה , שהוא מרכז ההדרכה .


אז בדיוק שם נמצא מרכז ההדרכה , ומאחוריו משרדי " " מקסיוויני ' ס " " , שם הכנו את העיתונים וערכנו ספרים וכן הלאה .


הילדים היו באים — או שחשבנו שהם באים . עלי לחזור מעט אחורה .


הכנו ופתחנו את המקום , ובילינו חודשים על חודשים בשיפוץ שלו .


היו לנו שולחנות , כסאות , מחשבים , הכל .


הלכתי למכירה של דוט.קום בהולידיי-אין בפאלו אלטו וקניתי 11 ג ' י-4 במכה אחת .


בכל אופן , הבאנו אותם , הכנו הכל ואז חיכינו .


התחלתי עם כ-12 מחברי , אנשים שהכרתי שנים , סופרים מהשכונה .


וחיכינו . וב-2 : 30 הצבנו שלט דיקט על המדרכה הקדמית שאמר פשוט , " " הדרכה חינם למתקשים באנגלית ובכתיבה — פשוט תיכנסו , הכל בחינם . " " וחשבנו לעצמנו , " " הם בטח יסתערו פנימה , הם ימותו על זה . " " והם לא .


אז חיכינו ככה , ישבנו ליד השולחנות וחיכינו .


וכולם התחילו להתייאש כי חיכינו שבועות רבים , באמת , ואיש לא נכנס .


ואז מישהו הפנה את תשומת ליבנו לעובדה שאולי קיים פער-אמון מסוים , כי אנו פועלים מאחורי חזית של חנות מוצרי פיראטים . [ צחוק ] מעולם לא קישרנו בין הדברים , כן ?


ובערך אז שכנעתי אשה בשם נינווייה קליגרי , מחנכת ותיקה מסן-פרנציסקו — היא לימדה במקסיקו-סיטי , היה לה כל הנסיון הנדרש , ידעה הכל על חינוך , היתה בקשר עם כל המורים וחברי הקהילה בשכונה — שכנעתי אותה לעבור ממקסיקו-סיטי , היכן שלימדה .


היא לקחה את תפקיד המנהלת הארגונית .


ומיד מצאה דרכים ללב המורים , ההורים והתלמידים וכולם , ולפתע המקום היה מלא לגמרי כל יום .


ומה שניסינו להציע מידי יום היה תשומת-לב של אחד-על-אחד


המטרה היתה לקיים יחס של אחד-על-אחד עם תלמידים אלה .


הרי הוכח שהודות ל-35-40 שעות בשנה של תשומת-לב אחד-על-אחד , תלמיד יכול להעלות את הציון שלו ברמה אחת .


ורוב התלמידים האלה , אם דיברו בבית אנגלית או לא ,


הם באים לשם , פעמים רבות הוריהם — אינכם רואים כאן , אבל יש שם ספסל כנסיה שקניתי במכירה פומבית בברקלי — ההורים באים לפעמים לראות איך מדריכים את ילדיהם .


אז זה היה הבסיס של זה , תשומת הלב אחד-על-אחד .


ומצאנו את עצמנו מלאים בילדים כל יום .


אם תימצאו בטווח כמה רחובות מרח ' ולנסיה , בערך בשתיים אחה " " צ , שתיים וחצי , ירמסו אותכם לעתים קרובות הילדים עם תרמילי הגב הגדולים והכל , שרצים לכאן , שזה מוזר מאד , כי זה במובן מסוים בית-ספר .


אבל קרה כאן משהו פסיכולוגי רק בגלל ההבדל הקטן .


ושנית , שלא היתה סטיגמה .


הילדים לא הלכו ל " " מרכז-הילדים-שצריכים-עוד-עזרה , " " או משהו כזה . זה היה " " ולנסיה 826 " "


ראשית , זו היתה חנות למוצרי פיראטים , שזה רעיון משוגע .


ושנית , יש מאחור חברת הוצאה-לאור


ועובדינו למעשה עבדו לעתים קרובות ליד אותם השולחנות , כתף-אל-כתף ומחשב-אל-מחשב עם התלמידים


כך שזה נעשה מרכז הדרכה — מרכז הוצאה-לאור , כך קראנו לזה — ומרכז כתיבה .


הם באים , והם אולי יעבדו עם תלמיד תיכון , שבעצם עובד על רומן — כי באו אלינו גם ילדים מוכשרים מאד .


אז אין סטיגמות .


כולם עובדים זה ליד זה . הכל הוא מאמץ יצירתי .


הם פוגשים מבוגרים . מעצבים את התנהגותם .


המבוגרים האלה עובדים בתחום שלהם .


הם יכולים לפנות אל המבוגר ולשאול שאלה והכל כאילו מזין את הכל .


יש הרבה האבקה הדדית . הבעיה היחידה , בפרט עבור המבוגרים שעבדו ב " " מקסוויני ' ס " " שלא בהכרח ידעו שהם נכנסים לכל זה כשהצטרפו , היא שהיה רק חדר שירותים אחד . [ צחוק ] עם 60 ילדים מידי יום , זו בעיה .


אך יש משהו בכך שהילדים מסיימים את שיעורי הבית ביום נתון , מקבלים את כל תשומת הלב הזו אחד-על-אחד , והולכים הביתה . הם גמרו להכין שיעורים . הם לא מפגרים בחומר .


הם לא עושים את שיעורי הבית מול הטלוויזיה .


מותר להם ללכת הביתה ב-5 : 30 אחה " " צ ולהיות עם המשפחה , לעסוק בתחביבים נוספים , לצאת , לשחק .


וזה יוצר משפחה מאושרת .


קבוצת משפחות מאושרות בשכונה היא קהילה מאושרת .


קבוצת קהילות מאושרות היא עיר מאושרת ועולם מאושר .


והמפתח לכל אלה הוא שיעורי הבית . [ צחוק ] [ מחיאות כפיים ] הרי לכם — תשומת-לב של אחד-על-אחד .


התחלנו עם 12 מתנדבים , ואחר היו לנו כחמישים , ואחר כך מאתיים .


וכעת יש לנו רשימה של 1,400 מתנדבים .


ואנו מקלים מאד על תהליך ההתנדבות .


הנקודה היא , שגם אם יש לך רק שעתיים פנויות בחודש , השעתיים האלה , כתף-אל-כתף עם תלמיד אחר , תשומת-לב מרוכזת , מאירה את עבודתם , את מחשבותיהם ואת הביטוי העצמי שלהם , ויש לזה כוח לחולל שינוי גמור , כי לתלמידים כה רבים לא היה זאת בעבר .


' אז אמרנו , " " גם אם יש לך שעתיים ביום א ' אחד בכל 6 חודשים זה בסדר . זה מספיק . " " וזו חלקית הסיבה מדוע מרכז ההדרכה גדל מהר כל-כך .


אחר כך אמרנו , " " מה נעשה עם המקום במשך הבוקר , כי הרי צריך להשתמש בו עד 2 : 30 אחה " " צ ? " " אז התחלנו להביא כיתות במשך הבוקר .


ובכל יום יש עבודה מעשית שבה יוצרים ביחד ספר — אתם יכולים לראות שמדפיסים אותו כאן למעלה .


זו אחת הכיתות שמתרגשת מדי לגבי הכתיבה .


בכל כיתה שתציבו מצלמה , זה תמיד נראה ככה .


זהו אחד הספרים שהם עושים .


שימו לב לכותרת הספר , " הספר שמעולם לא הוחזר : טיטאניק . "


והשורה הראשונה בו היא , " " פעם היה ספר בשם סינדי על הטיטאניק . " " בינתיים יש מאחור מבוגר שמדפיס זאת , ומתייחס לכך בשיא הרצינות , מה שמשגע אותם .


היו לנו עוד חונכים שיכולנו לנצל .


זו תמונה של כמה חונכים באחד האירועים .


המורים איתם עבדנו — ועם המורים הכל שונה — הם אומרים לנו מה לעשות .


הלכנו לשם במחשבה : " " אנחנו לגמרי בידיכם . אתם תגידו לנו מה עושים .


השכונה וההורים יגידו לנו מה עושים .


המורים יגידו לנו איך להיות הכי מועילים . " " אז הם אמרו , " " מדוע שלא תבואו לבתי הספר ?


כי מה עם התלמידים שלא יכולים לבוא אליכם , שאין להם הורים שיכולים להביא אותם או שהם מרוחקים מדי ? " " אז אמרנו , " " יש לנו 1,400 איש ברשימת החונכים .


הבה נפרסם את זה . " " מורה היה אומר , " " אני זקוק ל-12 חונכים בחמשת ימי א ' הבאים .


אנו עובדים על חיבורים . שילחו אלינו אותם . " " הודענו לכולם ברשת : 1,400 חונכים


מי שיכול , שיירשם . הם מגיעים חצי שעה לפני הכיתה .


המורים אומרים להם מה לעשות , ואיך , מה ההכשרה שלהם , מהו הפרוייקט עד כה .


הם עובדים בהנחיית המורים , וכל זה באולם גדול אחד .


וזו בעצם העוצמה של מה שאנחנו עושים אנשים הולכים ישר ממקומות העבודה , ישר מהבית , ישר אל הכיתה ועובדים ישירות עם התלמידים .


וכך באפשרותנו לעבוד עם עוד אלפי תלמידים .


ואז בי " " ס אחר אומר , " " מה אם פשוט נקצה לכם חדר-כיתה , ואתם תאיישו אותו כל היום ? " " זהו חדר הסופרים בחטיבת הביניים של ביה " " ס " " אוורט " " , שקישטנו אותו בסגנון שודדי-ים .


זה ממש ליד הספריה . ושם אנו משרתים את כל 529 הילדים של חטיבת הביניים .


זה העיתון שלהם , " " חדשות ישר ולעניין " " , שבו יש טור קבוע של ראש העיר , גאווין ניוסום בשתי שפות : אנגלית וספרדית .


יום אחד , איזבל איינדה כתבה לנו ואמרה , " " למה שלא תארגנו ספר יחד עם תלמידי תיכון ?


אני רוצה שהם יכתבו איך משיגים שלום בעולם אלים . " " אז נכנסנו לתיכון " " תורגוד מארשל " " , שזה בי " " ס שאיתו עבדנו על כמה דברים בעבר , והטלנו מטלה זו על התלמידים .


אמרנו , " " איזבל איינדה תקרא בסוף את כל חיבוריכם .


היא תפרסם אותם בספר .


היא תממן את הוצאתו בכריכה רכה .


הוא יהיה בכל חנויות הספרים באיזור המפרץ ובכל העולם , דרך אמזון , ואיפה שרק תרצו . " " אז הילדים האלה עבדו קשה יותר מכפי שעבדו על משהו כל חייהם , כי היה להם קהל חיצוני , בצד השני היתה איזבל איינדה .


לדעתי היו כ-170 חונכים שעבדו איתם על הספר הזה וזה הצליח מאד .


היתה לנו מסיבה גדולה בסוף .


זה ספר שנמצא בכל מקום , וזה הביא לסדרה של כאלה .


אתם רואים את איימי טאן נותנת חסות לספר הבא , " אולי אגיע למשהו . "


וזה הפך לעניין מתמשך . עוד ועוד ספרים .


עכשיו אנו מכורים לנושא הספרים .


הילדים מוכנים לעבוד הכי קשה בכל חייהם אם הם יודעים שזה לנצח , שזה יוצב על גבי מדף , שאיש לא יזלזל במה שחשבו ואמרו שאנו מכבדים את מילותיהם ואת מחשבותיהם משקיעים מאות שעות , מכינים חמש , שש טיוטות — כל תשומת הלב הזו שאנו מקדישים למחשבותיהם .


ומרגע שהגיעו לרמה הזו וכתבו ברמה הזו , אין דרך חזרה .


זה עושה שינוי גמור .


ובחנות הכל נמכר . כאן זה קרוב לתחתית .


אנו מוכרים את כל ספרי התלמידים .


אלא איפה תשימו את זה , נכון ?


אז מכרנו אותם , ומשהו מוזר החל להתרחש עם החנויות . למעשה , החנויות — למרות שהתחלנו בזה בשביל הקטע — החנויות עשו רווחים .


אז זה משלם את שכר הדירה .


ואולי זה קורה רק בסן-פרנציסקו — אינני יודע , אני לא רוצה לשפוט .


אבל האנשים באים — וזה עוד לפני סרטי הפיראטים וכל זה !


זה עשה הרבה כסף . לא המון , אך זה שילם את שכר הדירה ואת אחזקת הצוות .


כאן משמאל אפשר לראות את מפות האוקיינוס .


וזה הפך לשער אל הקהילה .


אנשים נכנסים ואומרים , " " מה לעז — ?


מה זה ? " " אני לא רוצה לקלל באינטרנט . [ צחוק ] יש כלל כזה ? אני לא יודע .


הם אומרים , " " מה זה ? " " ואנשים באים ללמוד עוד על זה .


וממש מאחור — יש שם בד " " כ שרשרת קטנה — ממש מאחור הם רואים את הילדים מקבלים הדרכה .


זהו סיור שטח . והם עושים קניות , וכנראה שהם קונים שומן חזיר , או דוחן עבור התוכי , או קרס , או מגן-קרס ללילה , אנו מוכרים את כל אלה .


אז החנות בעצם הצליחה לא רע .


אך היא הביאה אלינו אנשים כה רבים — מורים , תורמים , מתנדבים , כולם — כי זו קומת הקרקע . זה פתוח לציבור .


זה לא איזה מוסד שלא-למטרות-רווח שקבור בקומה ה-30 של בניין עירוני . זה באמצע השכונה שאותה הוא משרת , והוא פתוח כל הזמן לציבור .


זה הפך להיות מין תאונה מוזרה ושמחה .


וכל מי שהכרתי בברוקלין אמר , " למה שלא יהיה גם לנו מקום כזה ? "


ורבים מהם מחנכים לשעבר או לעתיד , כך שהם שילבו מאמצים עם הרבה מעצבים וסופרים מקומיים , ופשוט המשיכו את הרעיון באופן עצמאי ויצרו את הדבר שלהם .


הם לא רצו למכור מוצרי פיראטים .


הם לא חשבו שזה יצליח שם .


אז מהיכרות עם המאבק בפשע של קהילות ניו-יורק , הם ייסדו את חברת " " מוצרים לגיבורי-על של ברוקלין " " .


זהו העיצוב הנהדר של סאם פוטס .


הרעיון היה שזה ייראה כמו חנות של מנעולן שאמור לספק את כל השירותים שמציעים במקום כזה .


והם פתחו את המקום הזה . בפנים זה כמו מחסן מכירות עבור גיבורי-על . כל המוצרים בצורה בסיסית


כל זה מלאכת-יד .


מוצרים שעברו שינוי-ייעוד או משהו כזה


כל האריזה עוצבה בידי סאם פוטס .


יש לכם מתקן לכידת רשעים , ששם הילדים שמים את הוריהם . זה המשרד .


זו כספת קטנה . שמים בה את המוצר , זה עולה במעלית חשמלית והאיש מאחורי הדלפק אומר לכם שעליכם לנדור את נדר הגיבורים , ואתם חייבים , אם ברצונכם לקנות משהו . זה בעצם מגביל


את המכירות שלהם . אישית , אני חושב שזו בעיה .


כי חייבים לעשות זאת עם היד על הלב וכל זה .


הנה כמה מהמוצרים . הכל עבודת-יד


זוהי ערכת זהות סודית .


אם רוצים לאמץ את הזהות של שרון בון , מנהלת שיווק אמריקאית מהובוקן , ניו-ג ' רסי , זהו תיק שלם של כל מה שצריך לדעת על שרון בון .


זו ה " " גלימיה " " , שבה מתאימים לכם גלימה , עולים ב-3 מדרגות הפלדה האלה ואנו מפעילים 3 מאווררים הידראוליים מכל צד , ואפשר לראות את הגלימה בפעולה .


אתם יודעים שאין דבר גרוע מאשר כשהגלימה מסתבכת כשאתם עפים , או משהו כזה .


וכאן הדלת הסודית — זהו אחד המדפים שאינכם רואים כשאתם נכנסים , אך היא נפתחת לאט .


רואים אותה במרכז ליד כל קרסי ההיצמדות .


ואז היא נפתחת , ומאחור זה מרכז ההדרכה כך שאפשר לראות את האפקט המלא !


אבל זה — אני רק רוצה להדגיש — זה מומן ונבנה בצורה מקומית .


כל המתכננים , כל הבנאים , הכל היה מקומי , כל הזמן הוקדש בהתנדבות .


אני רק באתי ואמרתי , " " יופי של עבודה , " " או משהו . זה הכל . אפשר לראות את השעה בכל 5 הרבעים של ניו-יורק , מאחור וכך הוא המקום בשעות ההדרכה .


מאד הומה . אותם העקרונות : יחס של אחד-על-אחד התמסרות מוחלטת לעבודתו של התלמיד אופטימיות ללא-גבולות ומתן סיכוי ליצירתיות ורעיונות .


והמתג הזה נדלק להם בראש כשהם עוברים דרך 6 המטרים של חנות מוזרה זו , כן ?


אז זה בי " " ס , אבל זה לא בי " " ס .


ברור שזה לא בית ספר , אפילו שעובדים כתף-אל-כתף ליד שולחנות , עם עפרונות וניירות והכל .


זהו אחד התלמידים , חאלד חמדאן .


אתם יכולים לקרוא את הציטטה


מכור למשחקי וידאו וטלוויזיה . לא יכול להתרכז בבית .


בא הנה . קיבל תשומת-לב מרוכזת .


ולא הצליח להתחמק .


תוך זמן קצר כבר כתב . היה מסיים שיעורי-בית מוקדם — נעשה מכור להכנת שיעורי הבית .


זה עניין ממכר , לגמור עם זה שיבדקו את זה , ולדעת שהוא ישיג את הדבר הבא ויהיה מוכן למחר לביה " " ס .


אז הוא נתפס לזה , ואחר החל לעשות דברים נוספים .


כעת מוציאים אותו לאור ב-5 ספרים .


הוא כותב תיעוד בדיוני של גיבורי-על כושלים בשם " " סופּר-מי-שהיו . " " כתב סדרה על " " בלבואה הפינגווין " " , פינגווין מתאגרף ,


ואחר הקריא לפני כמה שבועות מול 500 איש ב " " סימפוני ספייס " " , באירוע התרמה ל " " ניו-יורק 826 " " . הוא נמצא שם מידי יום .


הוא קנאי בקשר לכך . עכשיו הוא מביא את קרוביו .


הם ארבעה בני משפחה אחת שבאים לשם כל יום .


אעבור על כך במהירות .


זו לוס אנג ' לס , חנות " " אקו פארק למסעות בזמן " " : " " בכל זמן שתהיו , אנו נמצאים כבר אז " " . [ צחוק ] זו מעין חנות 24 שעות לנוסעים בזמן .


אתם רואים הכל : בדיוק כמו בחנות " " 7-11 " " .


עלוקות , חטי-ממותות . אפילו מכונת משקאות משלהם : " " מקולקל . חיזרו אתמול " " [ צחוק ] אדלג קצת קדימה .


אלה מקומות שמסונפים רק אלינו , ושעושים אותו דבר : רח ' וורד בפיטספילד שבמסצ ' וסטס ; " " כתם הדיו " " בסינסינטי , " " דבר הנוער " " בסן-פרנציסקו " " שבקליפורניה , שנתן לנו השראה ; " " סטודיו סנט לואיס " " בסנט לואיס ; " " מערת העטלפים של אוסטין " " באוסטין ; " " מלחמת מילים " " בדבלין שבאירלנד , שיסד רודי דויל , זה ייפתח באפריל .


עכשיו אעבור לאיחולי TED — זה בסדר ?


בסדר . יש לי רגע . ובכן , איחולי TED : אני מאחל לכם אישית ולכל אדם וארגון יצירתיים שאתם מכירים , שתמצאו דרך ליצור קשר ישיר עם בית ספר ציבורי באיזורכם ושתספרו להם איך הפכתם מעורבים כדי שבעוד שנה יהיו לנו 1,000 דוגמאות — אלף ! של שותפויות יוצרות-שינוי .


צעדי-ענק קדימה !


ואולי אלה דברים שאתם כבר עושים .


אני יודע שרבים בחדר הזה ממילא עושים דברים ממש מעניינים .


זאת עובדה . ספרו לנו עליהם ותנו השראה לאחרים באתר .


יצרנו אתר אינטרנט ,


כעת אומר " " אנחנו מקווים " " ולא " " אני מקווה " " : אנו מקווים שהנוכחים בועידה זו יובילו לקראת עידן חדש של שיתוף בבתי הספר הציבוריים שלנו .


אנו מקווים שכולכם תחליטו להנהיג ותשתפו ברוח היזמות ובמומחיות שלכם מחנכים בעלי-יוזמה בקהילה שלכם .


תנו תמיד למורים להוביל .


הם יורו לכם איך להועיל . אני מקווה שתצטרפו ותעזרו .


יש מיליון דרכים .


אתם יכולים ללכת לביה " " ס המקומי ולהתייעץ עם המורים . הם תמיד יאמרו לכם איך לעזור .


אז — זהו " " הסטודיו החם " " בסן-פרנציסקו , הם עשו מלאכה מדהימה .


לאתר הזה כבר הגיעו כמה סיפורים המון רעיונות . הוא נקרא " " בית-ספר של פעם " " , שזו לדעתי כותרת מעולה .


האתר יתעד כל פרוייקט שיעלה מתוך הועידה הזו ומכל העולם . אתם נכנסים לאתר , ומוצאים המון רעיונות . תוכלו לקבל מהם השראה ולהוסיף את הפרוייקטים שלכם אחרי שתתחילו .


" " סטודיו חם " " עשה עבודה נהדרת בלו " " ז צר מאד . בקרו בו .


אם יש לכם שאלות , תשאלו את הבחור הזה , הוא מנהל התכניות הלאומיות שלנו . הוא יהיה על הקו .


תשלחו לו דוא " " ל , הוא יענה על כל שאלה .


והוא ייתן לכם השראה ויזיז אתכם וינחה אתכם לאורך התהליך כדי שתוכלו לחולל שינוי .


וזה יכול להיות כיף ! זו מטרת ההרצאה הזו — זה לא מוכרח להיות סטרילי וביורוקרטי .


אתם יכולים לעשות זאת ולנצל את המיומנויות שלכם .


בתי הספר זקוקים לכם . המורים זקוקים לכם .


התלמידים וההורים זקוקים לכם , לאדם האמיתי : לנוכחות של אישיותכם הפיזית , למוחכם הפתוח לאוזניכם הפתוחות ולחמלה חסרת-הגבולות שלכם . שתשבו לצידם , תקשיבו ותהנהנו ותשאלו שאלות במשך שעות בכל פעם .


כמה מהילדים האלה פשוט לא יודעים כמה שהם טובים : כמה שהם פקחים , וכמה הרבה יש להם לומר .


אתם יכולים לגלות זאת להם . לשפוך עליהם אור , מגע אישי אחד בכל פעם . אז אנו מקווים שתצטרפו .


תודה רבה לכם .


( מוזיקה ) ( מחיאות כפיים ) תודה לכם שאתם כאן .


ואני אומר תודה על כך , כי שתקתי במשך 17 שנים .


והמילים הראשונות שהגיתי בוושינגטון די.סי. ביום כדור הארץ ה20 .


ובני המשפחה והחברים שלי התאספו שם לשמוע אותי מדבר .


ואני אמרתי " " תודה לכם שאתם כאן . " " אמי , בקהל , קפצה ממקומה , " הללויה , ג ' וני מדבר ! "


( צחוק ) דמיינו לעצמכם , אם שתקתם 17 שנים ונאמר שאמכם הייתה בקהל .


אבא שלי אמר לי , " " זה אחד- " " אני אסביר את זה .


אבל הסתובבתי , כי לא זיהיתי מאיפה הקול שלי הגיע .


לא שמעתי את הקול שלי במשך 17 שנים , אז הסתובבתי והסתכלתי ואמרתי , " אלוהים , מי אומר את מה שאני חושב ? "


ואז הבנתי שזה אני , אתם יודעים , וקצת צחקתי .


ויכולתי לראות את אבא שלי- " " כן , הוא ממש משוגע . " " ובכן , ברצוני לקחת אתכם למסע הזה .


והמסע , אני מאמין , הוא מטפורה לכל המסעות שלנו .


וכך , למרות שזה מסע קצת יוצא דופן , אני רוצה שתחשבו על המסע שלכם .


המסע שלי החל ב1971 כשהייתי עד לשתי סירות דלק שהתנגשו מתחת לגשר שער הזהב , וחצי מליון גלונים של דלק נשפכו לתוך המפרץ .


זה הציק לי כל כך עד שהחלטתי שאני מפסיק לרכב ולנסוע בכלי רכב ממונעים .


זה דבר גדול בקליפורניה .


וזה היה דבר גדול בקהילה הקטנה שלי בפויינט רייז סטיישן באיברנס , קליפורניה , בגלל שהיו אולי רק 350 אנשים שם בחורף- מדובר על שנת 71 .


אז כשאני הגעתי והתחלתי להתהלך שם , אנשים- הם פשוט ידעו מה קורה .


ואנשים היו נוסעים לידי ואומרים " " ג ' ון , מה אתה עושה ? " " ואני אמרתי , " " ובכן , אני הולך בשביל הסביבה . " " והם אמרו , " " לא , אתה הולך כדי לגרום לנו להראות רע , נכון ?


אתה הולך כדי לגרום לנו להרגיש רע . " " ואולי הייתה בזה אמת מסוימת , בגלל שחשבתי שאם אני אתחיל ללכת , כולם יתחילו , אתם יודעים , להצטרף .


בגלל הדלק , כולם דברו על הזיהום .


ואני התווכחתי עם אנשים על זה , והתווכחתי והתווכחתי .


צלצלתי להורים שלי .


אמרתי " " ויתרתי עם נסיעה ונהיגה במכוניות . " " אבא שלי אמר , " " למה לא עשית את זה כשהיית בן 16 ? " " ( צחוק ) אני לא ידעתי על הסביבה אז .


הם אי שם בפילדלפיה .


ואז אמרתי לאמא שלי , " " אבל אני שמח , אני ממש שמח . " " היא אמרה , " " אם אתה שמח , בן , לא היית צריך לומר את זה . " " אמהות הן כאלה .


וכך , ביום ההולדת ה27 שלי , החלטתי , בגלל שהתווכחתי כל כך הרבה ודיברתי כל כך הרבה , אתם מבינים , שאפסיק לדבר רק ליום אחד- יום אחד- לתת לזה מנוחה .


וכך עשיתי .


קמתי בבוקר ולא אמרתי מילה .


ואני חייב לומר לכם , זו חוויה מאד מרגשת , בגלל שבפעם הראשונה בהרבה זמן- התחלתי להקשיב .


ומה ששמעתי , זה קצת הטריד אותי .


בגלל שמה שעשיתי פעם , כשחשבתי שאני מקשיב , היה להקשיב רק מספיק כדי לשמוע מה לאנשים היה לומר ולחשוב שאני יכול- ידעתי מה הם עמדו להגיד , ולכן הפסקתי להקשיב .


ובראשי , ככה רצתי הלאה וחשבתי על מה אני אגיד בתשובה , בזמן שהם עוד לא סיימו .


ואז הייתי משגר .


ובכן , זה סיים את התקשורת .


אז ביום הראשון הזה ממש הקשבתי .


וזה היה מאד עצוב בשבילי , בגלל שהבנתי שבמשך כל אותן שנים לא למדתי .


הייתי בן 27 . חשבתי שאני יודע הכל .


זה לא היה נכון .


אז החלטתי שכדאי שאמשיך עם זה עוד יום אחד , ועוד אחר , ועוד אחד , עד שלבסוף , הבטחתי לעצמי שאשתוק במשך שנה . בגלל שהתחלתי ללמוד עוד ועוד , והייתי צריך ללמוד עוד יותר .


אז במשך שנה אמרתי שאשתוק , וביום ההולדת שלי אעריך מחדש מה שלמדתי ואולי אדבר שוב .


טוב , זה נמשך 17 שנים .


ובמשך הזמן הזה- אותם 17 שנים- הלכתי וניגנתי בבנג ' ו וציירתי וכתבתי ביומן וניסיתי ללמוד על הסביבה על ידי קריאת ספרים .


והחלטתי שאלך ללמוד . וכך עשיתי .


הלכתי לאשלנד , אורגון , שם הציעו תואר בלימודי איכות הסביבה .


זה רק 500 מייל ( 800 + ק " " מ )


והלכתי למשרד הרישום ו ... מה , מה , מה ?


היה לי גזיר מהעיתון .


אה , אז אתה באמת רוצה ללמוד פה ?


אתה לא ... ?


יש לנו תכנית מיוחדת בשבילך . הייתה להם .


ובשנתיים האלו סיימתי את התואר הראשון שלי .


ואבא שלי הגיע , הוא היה כל כך גאה .


הוא אמר , " " תשמע , אנחנו ממש גאים בך , בן אבל מה תעשה עם התואר הזה ?


אתה לא נוסע במכוניות , אתה לא מדבר , אתה תצטרך לעשות את הדברים האלה . " " ( צחוק ) משכתי בכתפי , הרמתי את תיק הגב שלי שוב והתחלתי ללכת .


הלכתי את כל הדרך לפורט טאונסנד , וושינגטון , שם בניתי סירה מעץ , חציתי איתה את פאג ' ט סאונד . איידהו- הלכתי לאורך וושינגטון , איידהו וירדתי למיסולה , מונטנה .


כתבתי לאוניברסיטת מונטנה שנתיים לפני זה ואמרתי שהייתי רוצה ללמוד שם .


אמרתי שאגיע לשם בערך עוד שנתיים .


( צחוק ) והייתי שם . הגעתי אחרי שנתיים והם — אני מספר את הסיפור הזה בגלל שהם באמת עזרו לי .


יש שני סיפורים במונטנה .


הסיפור הראשון הוא שלא היה לי כסף — זה סימן שהשתמשתי בו הרבה .


והם אמרו " " אל תדאג בקשר לזה . " " מנהל התכנית אמר " " תחזור מחר . " " הוא נתן לי 150 דולר , ואמר " " תירשם לנקודת זכות אחת .


אתה הולך לדרום אמריקה , נכון ? " " ואני אמרתי — נהרות ואגמים , המערכות ההידרולוגיות , דרום אמריקה .


אז זה מה שעשיתי .


הוא חזר , הוא אמר לי , " " או.קיי ג ' ון , עכשיו שנרשמת לנקודת הזכות האחת הזאת , אתה יכול לקבל מפתח למשרד , אתה יכול להירשם ללימודים גבוהים- אתה רשום ללימודים גבוהים , אז אתה יכול להשתמש בספריה .


ומה שאתה הולך לעשות זה שאנחנו נגרום לכל המרצים להרשות לך ללכת לשיעורים ,


הם הולכים לשמור לך את הציון וכשנבין איך להשיג לך את שאר הכסף , אז תוכל להירשם לשיעורים שלהם והם יתנו לך את הציון שלך . " " וואו , אני לא חושב שעושים את זה באוניברסטיאות , אני לא חושב .


אבל אני מספר את זה כי הם באמת רצו לעזור לי .


הם ראו שממש התעניינתי בסביבה , והם ממש רצו לעזור לי בדרך שלי .


ובזמן הזה , בעצם לימדתי קורסים מבלי לדבר .


והיו לי 13 סטודנטים כשנכנסתי לראשונה לכיתה ,


והסברתי עם חבר , שהיה יכול לפרש את שפת הסימנים שלי , שאני הוא ג ' ון פרנסיס , הלכתי מסביב לכדור הארץ , אני לא מדבר , וזו הפעם האחרונה שהאדם הזה יהיה כאן ויפרש אותי .


כל הסטודנטים ישבו והיו כזה ...


( צחוק ) יכולתי לראות שהם מחפשים את מערכת השעות כדי לראות מתי הם יכלו לצאת .


הם היו חייבים לקחת את הקורס הזה אצלי .


אחרי שבועיים , כולם ניסו להיכנס לכיתה שלנו .


ואני למדתי בקורס הזה- בגלל שעשיתי דברים כאלה ...


והם היו מתאספים , ואומרים , מה הוא מנסה להגיד ? אני לא יודע , אני חושב שהוא מדבר עם בירוא יערות . כן , בירוא יערות .


לא , לא , לא , זה לא בירוא יערות , זה- הוא משתמש במסור .


טוב , אי אפשר לכרות עצים עם ...


כן , כן אפשר לכרות ...


לא , אני חושבת שהוא מדבר על יעור סלקטיבי .


אז זה היה שיעור דיון ואנחנו ניהלנו דיון .


אני פשוט לקחתי צעד אחורה , אתם יודעים , ורק מנעתי את האגרופים .


אבל מה שלמדתי הוא שלפעמים עשיתי סימן והם אמרו דברים שאני בשום אופן לא התכוונתי אליהם , אבל הייתי צריך .


ואז הבנתי שאם היית מורה ולימדת , אם לא למדת כנראה לא לימדת טוב כל כך .


אז ככה המשכתי .


אבא שלי בא לראות אותי מסיים את התואר ואתם יודעים , עשיתי את כל הקטע ואבא שלי אמר " " אנחנו ממש גאים בך , בן , אבל ... " " אתם יודעים מה קרה , הוא אמר " " אתה חייב להתחיל לנסוע ולנהוג ולהתחיל לדבר .


מה תעשה עם תואר שני ? " " משכתי בכתפי , הבאתי את תיק הגב שלי והמשכתי לאוניברסיטה של ויסקונסין .


ביליתי שם שנתיים בכתיבה על דליפות דלק .


אף אחד לא התעניין בדליפות דלק .


אבל משהו קרה- אקסון ואלדז ( דליפת דלק באלסקה , נחשבה החמורה בהיסטוריה ) .


ואני הייתי היחיד בארה " " ב שכתב על דליפות דלק .


אבא שלי הגיע שוב .


הוא אמר , " " אני לא יודע איך אתה עושה את זה , בן , אני מתכוון , אתה לא נוסע במכוניות , אתה לא מדבר .


אחותי אמרה שאולי אני צריך להניח לך , בגלל שעושה רושם שאתה מסתדר טוב יותר כשאתה לא אומר כלום . " " ( צחוק ) טוב , הרמתי את תיק הגב שלי שוב .


לקחתי את הבנג ' ו והלכתי את כל הדרך לחוף המזרחי , טבלתי את הרגל באוקיינוס האטלנטי- לקח לי שבע שנים ויום לחצות בהליכה את ארצות הברית .


וביום כדור הארץ , 1990 , שנת ה-20 ליום כדור הארץ , אז התחלתי לדבר .


וזה מה שאמרתי : " " תודה לכם שאתם כאן . " " בגלל שזה כמו העץ ההוא ביער שנופל , ואם אין שם מי שישמע- האם הוא באמת משמיע קול ?


ואני מודה לכם , ואני מודה למשפחה שלי , בגלל שהם באו לשמוע אותי מדבר .


וזאת תקשורת .


והם לימדו אותי על הקשבה- שהם הקשיבו לי .


וזה אחד מהדברים שיצאו מתוך השתיקה , ההקשבה אחד לשני .


באמת , מאד חשוב- אנחנו צריכים להקשיב זה לזה .


טוב , המסע שלי המשיך .


אבא שלי אמר " " זה אחד " " , ועדיין לא הרפיתי מזה .


עבדתי עבור משמר החופים , הפכתי לשגריר רצון טוב של האו " " ם .


כתבתי תקנות לארצות הברית- כלומר , כתבתי תקנות על נזילות דלק .


כלומר , לפני 20 שנה , אם מישהו היה אומר לי , " ג ' ון , אתה באמת רוצה להביא שינוי ? "


" כן , אני רוצה להביא שינוי . "


והוא היה אומר " " תתחיל ללכת מזרחה , צא מהאוטו שלך , ופשוט תתחיל ללכת מזרחה . " " והייתי מתחיל ללכת קצת והוא היה אומר , " " אה , וגם תסתום . " " ( צחוק ) " אתה עוד תביא שינוי , חבוב . "


איך זה יכול להיות ? איך זה יכול להיות ?


איך לעשות משהו פשוט כמו ללכת ולא לדבר יכול להביא שינוי ?


טוב , הזמן שלי במשמר החופים היה ממש טוב .


ואחרי זה- עבדתי במשך שנה בלבד- אמרתי " " זה מספיק , שנה אחת מספיקה לי בזה . " " עליתי על ספינת מפרש ושטתי לקריביים , והלכתי דרך כל האיים עד לונצואלה .


ואתם יודעים , שכחתי את הדבר הכי חשוב , שזה למה התחלתי לדבר , ואני חייב לספר לכם את זה .


התחלתי לדבר בגלל שלמדתי לימודי סביבה ,


למדתי על הסביבה ברמה הזו , הרמה הפורמלית הזו , אבל הייתה רמה בלתי פורמלית .


והרמה הבלתי פורמלית- למדתי על אנשים , ומה אנחנו עושים ואיך אנחנו .


והסביבה השתנתה מלהיות קשורה רק לעצים וציפורים וזנים נכחדים למשהו שקשור לאיך אנחנו מתנהגים זה לזה .


בגלל שאם אנחנו הסביבה , אז כל מה שצריך לעשות זה להביט סביבנו ולראות איך אנחנו נוהגים בעצמנו ואיך אנו מתנהגים אחד לשני .


וזה היה המסר שלי .


ואמרתי , " " טוב , אני אהיה חייב להפיץ את המסר הזה . " " ונכנסתי לסירת המפרש שלי , שטתי דרך הקריביים- זאת לא באמת הייתה הסירה שלי , בערך עבדתי על הסירה הזו- הגעתי לונצואלה והתחלתי ללכת .


זה החלק האחרון של הסיפור הזה , בגלל שככה הגעתי הנה , כי עדיין לא נסעתי בכלי רכב ממונעים .


הלכתי דרך אל דוראדו- זאת עיירת בית סוהר מפורסמת , או ידועה לשמצה- בונצואלה , ואני לא יודע מה נכנס בי , בגלל שזה לא מתאים לי .


הנה אני הולך , עובר את השער עם השומר והוא עוצר ואומר , " " דרכון , דרכון , " " עם אמ-16 מכוון אלי .


ואני הבטתי בו ואמרתי , " " דרכון , אה ,


אני לא צריך להראות לך את הדרכון שלי , הוא במעמקי התיק שלי .


אני דר . פרנסיס , אני שגריר האו " " ם ואני הולך מסביב לעולם . " " והתחלתי ללכת משם .


מה נכנס בי , למה אמרתי את זה ?


הדרך פנתה לתוך הג ' ונגל .


לא ירו בי .


והגעתי- התחלתי להגיד , חופשי סוף סוף , תודה לאל הכל יכול , אני חופשי סוף סוף . ( מנאומו של מרטין לותר קינג ) . מה זה היה , אני אומר , על מה זה היה ?


לקח לי 100 מייל לברר שבלבי , בתוכי , הפכתי להיות אסיר .


הייתי אסיר והייתי צריך לברוח .


בית הסוהר היה העובדה שלא נהגתי ולא השתמשתי בכלי רכב ממונעים .


ואיך זה יכול להיות ?


בגלל שכשהתחלתי , זה נראה לי מאוד ראוי לא להשתמש בכלי רכב .


אבל הדבר שהיה שונה הוא שכל יום הולדת , שאלתי את עצמי על השתיקה , אבל אף פעם לא שאלתי את עצמי על ההחלטה להשתמש רק ברגלי .


לא היה לי מושג שאהיה לשגריר האו " " ם .


לא ידעתי שיהיה לי דוקטורט .


והבנתי שיש לי אחריות רחבה יותר , לא רק לעצמי , ושאהיה חייב להשתנות .


אתם יודעים , אנחנו יכולים לעשות את זה .


אני הייתי חייב להשתנות .


ופחדתי להשתנות , בגלל שהייתי כל כך רגיל להיות הבחור שרק הולך .


הייתי כל כך רגיל לאדם הזה שלא רציתי לעצור .


לא ידעתי מי אהיה אם אשתנה .


אבל ידעתי שהייתי צריך לעשות זאת .


ידעתי שהייתי צריך להשתנות , בגלל זהו הייתה הדרך היחידה שיכולתי להיות פה היום .


ואני יודע שפעמים רבות אנו מוצאים את עצמנו במקום הנפלא הזה שהגענו אליו , אבל יש עוד מקום שעלינו ללכת אליו .


ועלינו להשאיר מאחור את הביטחון של מי שהפכנו להיות , וללכת למקום של מי שאנחנו עומדים להיות .


וכך , אני רוצה לעודד אתכם ללכת למקום הבא הזה , לאפשר לעצמכם לצאת מכל כלא שתמצאו את עצמכם בו , נוח ככל שיהיה , בגלל שיש לנו משהו לעשות עכשיו .


עלינו להשתנות עכשיו .


כפי שאמר סגן הנשיא לשעבר שלנו , עלינו להפוך לאקטיביסטים .


אז אם הקול שלי יכול לגעת בכם , אם מעשי יכולים לגעת בכם , אם הימצאותי כאן יכולה לגעת בכם , אנא , תנו לזה לקרות .


אני יודע שכולכם נגעתם בי בזמן שהייתי כאן .


אז , בואו נצא אל העולם , ונביא את האכפתיות , האהבה , הכבוד האלו שהפגנו זה לזו כאן בTED , וניקח את זה החוצה אל העולם .


בגלל שאנחנו הסביבה , והאופן שבו אנחנו נוהגים זה בזה הוא האופן שבו ננהג בסביבה .


אז אני רוצה להודות לכם על שאתם כאן ואני רוצה לסיים בחמש שניות של שתיקה .


תודה לכם .


( מחיאות כפיים )


ובכן , מה שאני עומד לעשות היום זה להציג בפניכם את האפיזודה האחרונה באופרת הסבון המתמשכת ביותר בהודו — ואולי בעולם כולו — וזהו הקריקט .


ומי יתן והיא תימשך לנצח , כי היא נותנת לאנשים כמוני תעסוקה .


יש בו כל מה שאפשר לבקש מאופרת סבון רגילה : יש בזה אהבה , אושר , שמחה , עצב , בכי , צחוק , המון רמאות , קנוניות .


וכמו כל אופרת סבון טובה , זה קופץ 20 שנה כשהתעניינות הקהל משתנה


וזה בדיוק מה שהקריקט עשה .


הוא קפץ 20 שנה למשחקי 20 אוברים ( סדרות הגשות )


ועל זה אני רוצה לדבר היום איך שינוי קטן מוביל למהפכה גדולה .


אבל זה לא תמיד היה כך .


קריקט לא תמיד היה משחק דורות מונחה-מהירות


היה זמן שכששיחקת קריקט , שיחקת משחקי טסט נצחיים , שיחקת עד שהמשחק נגמר .


והיה המשחק הזה במרץ 1939 שהחל בשלישי למרץ והסתיים ב-14 למרץ .


וזה הסתיים רק משום ששחקני הקריקט האנגלים היו צריכים לנסוע מדרבן לקייפטאון , שהיא נסיעה של שעתיים ברכבת , כדי לתפוס את האנייה שעזבה ב-17 לחודש , משום שהאנייה הבאה תפליג רק בעוד זמן רב .


אז , המשחק נגמר באמצע


ואחד החובטים האנגלים אמר : " " אתם יודעים


עוד חצי שעה והיינו מנצחים . " " ( צחוק ) עוד חצי שעה לאחר 12 יום .


היו שני ימי ראשון באמצע . אבל כמובן , ימי ראשון הם ימי כנסייה , כך שאינך משחק בימי ראשון . ויום אחד ירד גשם , אז כולם ישבו בחברותא סביב .


אבל ישנה סיבה לכך שהודו התאהבה בקריקט : כי היה לנו בערך אותו קצב חיים .


( צחוק ) ה " " מהברטה " " הייתה כך גם כן , לא כן ?


נלחמת ביום , ואז שקעה השמש , וכולם הלכו הביתה .


ואז תכננת את האסטרטגיה שלך . ושבת ונלחמת למחרת , והלכת שוב הביתה .


ההבדל היחידי בין המהברטה והקריקט שלנו היה שבקריקט כולם נשארו בחיים כדי לשוב ולשחק למחרת .


הנסיכים הם פטרונים של המשחק לא משום שהם אוהבים את המשחק , אלא כי זה היה אמצעי להתרפס בפני השליטים הבריטים .


אבל יש סיבה אחרת למה הודו התאהבה בקריקט , והיא , שכל מה שהיה נחוץ זה מקל עץ וכדור גומי , ומספר אנשים כלשהו אפשר היה לשחק בכל מקום שהוא .


הביטו : יכולתם לשחק במזבלה עם כמה אבנים שם , יכולתם לשחק בסמטה צרה — לא יכולת לפגוע בניצב בכל מקום , כי המחבט פגע בקיר : אל תשכחו את מערכת מיזוג האוויר והכבלים .


( צחוק ) יכולתם לשחק על גדות הגנגס — זה הכי נקי מכפי שהיה מזה זמן רב .


או יכולתם לשחק משחקים רבים על חלקת אדמה קטנה , אפילו אם לא ידעתם באיזה משחק אתם למעשה נמצאים


( צחוק ) כפי שאתם רואים , אפשר לשחק בכל מקום .


אבל לאט המשחק התקדם , אתם יודעים , לבסוף


לא תמיד יש לכם 5 ימים . אז התקדמנו , התחלנו לשחק קריקט 50 אוברים ( 50 סדרות הגשה )


ואז תאונה כבירה קרתה .


בספורט הודי אנחנו לא גורמים לדברים לקרות , תאונות קורות ואנחנו נמצאים במקום הנכון בזמן הנכון , לפעמים .


וזכינו בגביע העולם ב-1983 .


ולפתע התאהבנו במשחק ה- 50 אוברים ושיחקנו למעשה כל יום .


היו יותר משחקי 50-אובר מאשר בכל מקום .


אבל היה תאריך חשוב אחר


1983 היה כשזכינו בגביע העולם .


ב- 1991-2 , מצאנו שר אוצר וראש ממשלה שהסכימו לאפשר לעולם להעיף מבט על הודו יותר מאשר כעל מדינה גדולה של קסם ומסתורין בארץ סגורה זו .


וכך , אפשרנו לארגונים בינלאומיים להיכנס להודו


הורדנו מכסים , הפחתנו מסי יבוא וקיבלנו אלינו את כל הארגונים הבינלאומיים עם תקציבים בינלאומיים שהסתכלו על הכנסה לנפש והתלהבו מאד מהאפשרויות בהודו , והחלו מחפשים אמצעי כדי להגיע לכל הודי


ויש רק שני אמצעים כאלה בהודו - אחד אמיתי , ואחד דמוי תסריט


התסריט הוא מה שאתם רואים בסרטים , האמיתי היה קריקט .


וכך אחד החברים שלי יושב כאן לפניי , רווי דהאריוואל מפפסי , החליט שהוא הולך לקחת את זה לכל רחבי העולם .


ופפסי הייתה המהפכה הגדולה הזו , כי הם התחילו לקחת את הקריקט לכל העולם ,


וכך הקריקט נהיה גדול ; קריקט התחיל להכניס שפע .


הטלוויזיה החלה לסקר קריקט . במשך זמן רב הטלוויזיה אמרה , " " אנחנו לא נסקר קריקט אלא אם כן תשלמו לנו כדי לסקר את זה . " " ואז הם אמרו , " " אוקיי , הזכויות נמכרות ב-55 מיליון דולר .


הזכויות הבאות נמכרות ב- 612 מיליון דולר . " " אז , זוהי אכן עקומה משהו , כי .


ולאחר מכן תקרית גדולה אחרת קרתה בקריקט שלנו .


באנגליה המציאו קריקט 20 מהלכים ואמר , " " העולם חייב לשחק קריקט 20 מהלכים . " " בדיוק כמו שאנגליה המציאה את הקריקט , וגרמה לשאר העולם לשחק בו .


תודה לאל עבורם .


( צחוק ) וכך , הודו נאלצה לבוא ולשחק בגביע העולם T20 , אתם רואים .


הודו לא רצתה לשחק בגביע העולם T20 .


אך אנו נאלצנו לשחק בתחום של 8-1 .


ואז קרה משהו מאוד דרמטי .


הגענו לגמר , ולאחר מכן לרגע הזה , שיישאר מקודש לנצח , בשביל כולם , הסתכלו .


( הקהל מריע ) החובט הפקיסטני מנסה למחוק את המגן .


קריין : וזישאן תופס את זה ! הודו זוכה !


איזה משחק בגמר T20 .


הודו , אלופי העולם .


( מריע ) הודו , אלופי T20 .


אבל איזה משחק נתן לנו , מ.ס. דהוני הוא תפס את זה ישר באוויר , אך מיסבאח-אאל-האק , איזה שחקן .


הצלחה מסיבית , מסיבית : הודו , אלופי TT העולמי .


ה.ב : פתאום הודו גילתה כוח זה של קריקט . 20-אוברים


התקרית , כמובן , קרתה כי החובט חשב שהמגיש גלגל מהר .


( צחוק ) אם הוא היה מגלגל מהר , הכדור היה הולך לאן שהוא היה אמור ללכת , אבל זה לא הלך . וגילינו לפתע שאנו יכולים להיות טובים במשחק הזה .


ומה שזה גם עשה היה שזה גרם לתחושת גאווה בעובדה שהודו יכולה להיות הכי טובה בעולם .


זה היה בזמן שההשקעות התחילו להגיע , הודו הרגישה מעט יותר בטוחה בעצמה .


והיתה תחושה של גאווה רבה במה שאנחנו יכולים לעשות .


ולמרבה המזל עבור כולנו , האנגלים מאוד טובים בהמצאות , ולאחר מכן ברוב אדיבותם הם אפשרו לעולם להיות מאוד טוב בזה .


( צחוק ) וכך אנגליה המציאה קריקט T20 , ואפשרה להודו לחטוף אותו .


זה לא היה כמו תכנון מחדש שאנו עושים ברפואה , פשוט לקחנו אותו מיד , כפי שהוא


( צחוק ) וכך , השקנו ליגה T20 משלנו .


שישה שבועות , עיר מול עיר .


זה היה דבר חדש בשבילנו . אנחנו רק תמכנו במדינה שלנו- את שני התחומים היחידים שבהם הודו היתה גאה מאוד במדינה שלה , שמייצגת את עצמה על המגרש .


אחד היה המלחמה , הצבא ההודי , שאנחנו לא אוהבים שיקרה לעתים קרובות מאוד .


השני היה הקריקט ההודי .


עכשיו , פתאום היינו צריכים לתמוך בליגות עירוניות .


אבל האנשים שנכנסים לליגות העירוניות האלו הם אנשים שלקחו דוגמא מהמערב .


אמריקה היא בית של ליגות . והם אמרו , " נכון , נקים כמה ליגות נוצצות כאן בהודו . "


אך האם הודו היתה מוכנה לכך ?


מאחר שקריקט , במשך זמן רב בהודו היה תמיד מאורגן .


מעולם הוא לא זכה לקידום , זה מעולם לא נמכר — הוא היה מאורגן .


וראו מה הם עשו עם המשחק המשחק המשפחתי היפה והנחמד שלנו ,


פתאום , זה החל לקרות .


( מוזיקה ) טקס פתיחה כמו כל אחד אחר


זו הייתה הודו שקנתה קורבט .. זו היתה הודו שקנתה יגואר .


זו היתה הודו שהוסיפה עוד טלפונים ניידים בכל חודש פי שניים מאשר אוכלוסיית ניו זילנד .


אז , זו הייתה הודו אחרת ,


אבל זו גם הייתה הודו קצת יותר אורתודוקסית זה היה מאוד משמח להיות מודרני , אך לא רצו לומר זאת לאנשים .


וכך , הם נדהמו כאשר הגיעו המעודדות .


כולם התבוננו בהן בחשאי , אך כולם טענו שהם לא .


( מוזיקה ) ( צחוק ) הבעלים החדשים של הקריקט ההודי לא היו הנסיכים הישנים .


הם לא היו הפקידים שנדחפו בכוח לתוך הספורט כי הם לא באמת אהבו את זה ; אלה היו אנשים שניהלו חברות רציניות .


וכך הם התחילו לקדם את הקריקט בגדול , התחילו לקדם מועדונים בגדול .


והם התחילו לקדם אותם עם כסף ענק מאחורי זה .


אני מתכוון של- IPL היה 2.3 מיליארד דולר לפני שכדור כלשהו התגלגל , 1.6 מיליארד דולרים להכנסות הטלוויזיה במשך 10 שנים עוד 70 מיליון דולר פלוס מכל הזיכיונות האלה ששמו כסף . ולאחר מכן הם היו צריכים לפנות לערים שלהם , אבל היה עליהם לעשות את זה כמו במערב , נכון ? כי אנו מייסדים ליגות .


אבל במה שהם היו טובים מאד הוא לעשות את זה מאד מקומי .


כך , רק כדי לתת לכם דוגמה של איך הם עשו את זה — לא סגנון קידום של מנצ ' סטר יונייטד אבל מאוד בסגנון קידום מומבאי . הביטו .


( מוזיקה ) כמובן , הרבה אנשים אמרו , " " אולי הם רוקדים יותר טוב מאשר הם משחקים " " . ( צחוק ) אבל זה בסדר . מה שזה גם עשה זה לשנות את הדרך שבה אנו מסתכלים על קריקט .


לאורך כל הדרך , אם רצית שחקן קריקט אנגלי צעיר , לקחת אותו מסמטה צדדית מקומית קטנה , העיר שלך , והיית מאוד גאה במערכת שמייצרת שחקני קריקט אלה .


עכשיו , לפתע פתאום , אם היית צריך לזרוק כדור- אם מומבאי זרקה כדור , לדוגמה , הם לא הצטרכו ללכת לקלבדווי או פארק שיבאג ' י או איפוא שהוא כדי להשיג אותם , הם יכלו ללכת לטרינידאד .


זו היתה הודו החדשה , לא כן ? זה היה העולם החדש , שיכולת להשיג מכל מקום שהוא כל עוד אתה מקבל את המוצר הטוב ביותר במחיר הטוב ביותר .


ופתאום , הספורט ההודי התעורר למציאות שאתה יכול להשיג את המוצר הטוב ביותר במחיר הטוב ביותר בכל מקום בעולם .


אז , ההודים של מומבאי הטיסו את דוויין בראבו מטרינידד וטובגו , בן לילה . וכאשר הוא היה צריך לחזור כדי לייצג את איי הודו המערבית , שאלו אותו , " " מתי עליך להגיע ? " " הוא אמר , " " אני צריך להיות שם תוך זמן מסוים , כך שאני צריך לצאת היום . " " אמרנו , " " לא , לא , לא . לא מדובר על מתי אתה חייב לעזוב ; מדובר על מתי אתה צריך להגיע לשם ? " " אז הוא אמר , " " עלי להגיע בתאריך X. " " והם אמרו , " " בסדר גמור , תשחק עד לתאריך X , פחות אחד . " " וכך , הוא שיחק בהיידראבאד , והלך ישר אחרי המשחק ,


יצא מהאצטדיון אל נמל התעופה של היידראבאד , התיישב במטוס סילון של חברה פרטית – תחילה תדלוק בפורטוגל , תדלוק שני בברזיל ; והוא היה בהודו המערבית בזמן .


( צחוק ) מעולם לא הייתה הודו נחשבת בקנה מידה זה לפני כן .


מעולם הודו לא היתה אומרת , " " אני רוצה שחקן שישחק משחק אחד בשבילי , ואני אשתמש במטוס סילון תאגידי כדי לשלוח אותו כל הדרך חזרה לקינגסטון , ג ' מייקה כדי לשחק משחק " " . ואני רק חשבתי לעצמי , " " וואו , הגענו למקום שהוא בעולם , אתם יודעים ?


הגענו לאיפוא שהוא . אנחנו חושבים בגדול . " " אבל מה שזה גם עשה זה שזה התחיל לאחד את שני הדברים החשובים ביותר בקריקט ההודי , וזה הקריקט עם תעשיית הקולנוע ההודית .


יש קריקט וסרטים .


והם באו יחד כי אנשים בסרטים כעת התחילו לרכוש בעלות על מועדונים .


וכך , אנשים התחילו ללכת לקריקט לצפות בפריטי זינטה .


הם התחילו ללכת לקריקט לצפות בשאה רוח ח ' אן ..


וקרה משהו מאוד מעניין .


התחלנו לקבל שיר ומחול בקריקט ההודי .


וכך זה התחיל לדמות יותר ויותר לסרטים הודיים .


וכמובן , אם היית בצוות של פריטי זינטה - - כפי שתראו בסרטון הבא - אם היית טוב , קיבלת חיבוק מפריטי זינטה .


אז זו הייתה סיבה אולטימטיבית לפעול היטב . הסתכלו- כל אחד צופה בפריטי זינטה .


( מוזיקה ) ואז כמובן היה שאה רוהח משחק בפני הקהל בקולקאטה .


כולנו ראינו משחקים בקולקאטה , אך מעולם לא ראינו דבר כזה : רוח שאה , עם השיר הבנגלי מקבל את הקהל נרגש כולו עבור קולקאטה – לא להודו , אלא לקולקאטה .


אבל הביטו בזה .


( מוזיקה ) כוכב הקולנוע ההודי מחבק שחקן קריקט פקיסטני משום שהם זכו בקולקאטה .


האם אתם יכולים לדמיין ?


והאם אתם יוודעים מה שחקן הקריקט הפקיסטני אמר ?


( מחיאות כפיים ) " הלוואי שהייתי משחק עבור הצוות של פריטי זינטה . "


( צחוק ) אבל חשבתי שבהזדמנות זו- יש כמה אנשים מפקיסטן כאן .


אני כל כך שמח שאתם כאן כי אני חושב שנוכל להראות כי אנו יכולים להיות ביחד וגם להיות חברים , נכון ?


אנחנו יכולים לשחק קריקט יחד , אנחנו יכולים להיות חברים .


אז תודה רבה לכם שהגעתם , כולכם מפקיסטן .


( מחיאות כפיים ) הייתה ביקורת גם כי הם אמרו : " " האם השחקנים נקנים ונמכרים ?


האם הם דגנים ?


האם הם בקר ? " " כי הייתה לנו מכירה פומבית זאת , אתם רואים .


כיצד תוכלו לקבוע מחיר של שחקן ?


וכך מכירה פומבית שלאחריה פשוטו כמשמעו היו אנשים אומרים , " באנג ! כל כך הרבה מיליוני דולרים עבור שחקן פלוני . "


הנה זה .


( מוזיקה ) המתווך : נמכר ב- 1,500,000 דולר . צ ' נאי .


ושיין ווארן נמכר-450,000 דולר .


ה.ב. : פתאום , משחק שהרוויח לשחקנים שלו 50 רופיות ליום - אז 250 רופיות הודית למשחק טסט , אבל אם תסיימו בארבעה ימים אתה קיבלת רק 200 .


והשחקנים ההודים הטובים ביותר ששיחקו בכל משחק טסט- כל אחד מהבינלאומיים , הצמרת של קו השחקנים — חוזים רגילים הם 220,000 דולרים בשנה שלמה .


כעת היו מקבלים 500,000 לעבודה של שישה ימים .


לאחר מכן אנדרו פלינטוף הגיע מאנגליה , הוא קיבל מיליון וחצי דולר , וחזר ואמר , " " במשך ארבעה שבועות , אני מרוויח יותר מאשר פרנק למפארד , וסטיבן ג ' רארד , ואני מרוויח יותר מהכדורגלנים , וואו . " " וממי הוא היה מקבל סכומים אלה ? ממועדון קטן בהודו .


האם יכולתם לדמיין שיבוא יום כזה ?


אחד וחצי מיליוני דולרים עבור שישה שבועות עבודה .


זה לא רע , נכון ?


אז , ב- 2.3 מיליארד דולר לפני שהכדור הראשון התגלגל .


למרות זאת , מה שהודו עשתה זה למדד את עצמה כנגד הטוב ביותר בעולם , וזה הפך למותג ענק .


לליט מודי הופיע על השער של " " ביזנס טודיי " " .


IPL הפך למותג הגדול ביותר בהודו ובגלל הבחירות שלנו , נאלצנו לעבור לדרום אפריקה , והיינו צריכים להתחיל את הטורניר כעבור שלושה שבועות .


להעביר טורניר שלם בדרום אפריקה בשלושה שבועות .


אבל עשינו את זה . אתם יודעים למה ?


מכיוון ששום מדינה לא פועלת כל כך לאט כמונו עד שלושה שבועות לפני האירוע , ואף אחד לא עובד מהר כפי שאנו עובדים בשלושת השבועות האחרונים .


( מחיאות כפיים ) האוכלוסייה שלנו , אשר במשך זמן רב חשבנו שהייתה בעייתית , הפכה להיות לפתע הפך לנכס הגדול ביותר שלנו מכיוון שהיו יותר אנשים שצופים - מעמד צרכני ענק- כולם הגיעו כדי לצפות בקריקט .


הפכנו גם את הקריקט לספורט היחיד בהודו , שזה חבל , אבל בהודו כל ספורט אחר דוחף את הקריקט להיות גדול , שזוהי קצת טרגדיה של זמננו .


עכשיו , ברגע האחרון לפני שאלך- יש כמה תופעות לוואי של כל זה .


במשך זמן רב , הודו הייתה מדינה מוכת עוני , לכלוך , קבצנים , להטוטני נחשים , זוהמה , שלשולים ( בטן דלהי ) – אנשים שמעו סיפורים על השלשולים לפני שהגיעו .


ופתאום , הודו נעשתה ארץ ההזדמנויות .


שחקני קריקט בכל רחבי העולם , " " אתה יודע , אנחנו אוהבים את הודו . אנחנו אוהבים לשחק בהודו " " .


וזה הרגיש טוב , אתם יודעים ?


אמרנו , " " הדולר הינו רב-עוצמה למעשה . " " האם אתם יכולים לדמיין , שיש לכם דולר בתצוגה ואין שם יותר שלשול .


אין זוהמה , אין קבצנים , נעלמו כל להטוטני הנחשים , כולם נעלמו . זה אומר לך איך העולם הקפיטליסטי מושל .


כל כך נכון , בסופו של דבר , משחק אנגלי שהודו קצת גזלה , אבל T20 הולך להיות המיסיונר הבא בעולם .


אם אתה רוצה לקחת את המשחק לכל רחבי העולם , צריכה להיות גירסה מקוצרת של המשחק .


אי אפשר לקחת משחק טסט נצחי לסין , ולשבת במשך 14 ימים ללא תוצאה בסופו של דבר , או שאינך יכול לקחת את זה לרחבי העולם .


אז זה מה ש-T20 עושה .


יש לקוות , שזה יהפוך את כולם לעשירים יותר , בתקווה שזה יגדיל את המשחק בתקווה שזה ייתן לפרשני קריקט פרשנים יותר זמן בעסק .


תודה רבה . תודה .


( מחיאות כפיים )


אז , דמיינו שאתם עומדים ברחוב בכל מקום באמריקה ואדם יפני ניגש אליכם ואומר " סלחו לי , מה שם הבלוק ( קבוצת בניינים ) הזה ? "


ואתם אומרים " " אני מצטער . ובכן , זה רחוב אוק , זה רחוב אלם


" זה רחוב שנקרא ' 26 ' וזה ה- 27 . " הוא אומר " " אוקיי . מה שם הבלוק הזה ? " " אתם אומרים " " ובכן , לבלוקים אין שמות .


" " לרחובות יש שמות ; בלוקים הם רק המרווחים שאין להם שמות שבין הרחובות " " הוא עוזב , קצת מבולבל ומאוכזב .


אז עכשיו דמיינו שאתם עומדים ברחוב , בכל מקום ביפן אתם פונים לאדם שלידכם ואומרים " סלח לי , איך קוראים לרחוב הזה ? "


והם אומרים " " אה , ובכן זה בלוק 17 וזה בלוק 16 . " " ואתם אומרים " " אוקיי , אבל מה השם של הרחוב הזה ? " " והם אומרים " " ובכן , לרחובות אין שמות .


" " לבלוקים יש שמות .


" " פשוט תסתכל על המפה הזו של גוגל . הנה בלוק 14 , 15 , 16 , 17 , 18 , 19 .


" " לכל הבלוקים האלה יש שמות . " הרחובות הם פשוט המרווחים שאין להם שמות שבין הבלוקים . "


ואתם אומרים " " אוקיי , אז איך אתם יודעים את כתובת הבית שלכם ? " " והוא אומר " " ובכן , בקלות - זה מחוז שמונה


" הנה בלוק 17 , בית מספר 1 . " אתם אומרים " " אוקיי . אבל מהסיבוב שעשיתי בשכונה " שמתי לב שהבתים לא מסודרים לפי הסדר . " הוא אומר " " כמובן שכן . הם מסודרים לפי הסדר שבו נבנו .


" " הבית הראשון שנבנה בבלוק הוא בית מספר אחת .


" " הבית השני שנבנה הוא בית מספר שתיים .


" השלישי הוא בית מספר שלוש . זה קל . זה ברור " אני אוהב שלפעמים אנחנו צריכים להגיע לצד השני של העולם כדי להבין שיש לנו הנחות יסוד שבכלל לא ידענו עליהן , ולגלות שההפך מהן יכול להיות נכון באותה המידה .


לדוגמא , יש רופאים בסין שמאמינים שזה התפקיד שלהם לשמור עליכם בריאים .


כך , בכל חודש שאתם בריאים אתם משלמים להם , וכשאתם חולים אתם לא צריכים לשלם להם כי הם לא מילאו את תפקידם . הם מתעשרים כשאתם בריאים , לא חולים .


( מחיאות כפיים ) ברוב סוגי המוזיקה אנחנו חושב על " " אחת " " כפעימה הראשונה , ההתחלה של מקטע מוזיקלי . אחת , שתיים שלוש ארבע


אבל במוזיקה מערב-אפריקאית , ה " " אחת " " נתפס כסוף המקטע , כמו הנקודה בסוף המשפט .


כך שאפשר לשמוע את זה לא רק בהגייה , אלא גם בדרך שהם ממספרים את המוזיקה שלהם . שתיים , שלוש , ארבע , אחת .


והמפה הזו היא גם נכונה .


( צחוק ) יש משפט שאומר שעל כל דבר נכון שאפשר לומר על הודו , ההפך הוא גם נכון .


אז , בואו לעולם לא נשכח , אם ב- TED או בכל מקום אחר , שכל רעיון מבריק שיש לכם או שאתם שומעים , גם ההפך יכול להיות נכון .


תודה רבה לכם ( ביפנית ) .


אז התחלתי לעבוד עם פליטים מפני שרציתי להשפיע , ולהשפיע מתחיל עם סיפור הסיפורים שלהם .


אז כשאני פוגשת פליטים , אני תמיד שואלת אותם שאלות .


מי הפציץ את הבתים שלכם ?


מי הרג את בנכם ?


האם שאר המשפחה שלכם יצאה בחיים ?


איך אתם מתמודדים בחיי הגלות שלכם ?


אבל יש שאלה אחת שתמיד נראתה לי הכי מגלה , והיא : מה לקחתם ?


מה היה הדבר החשוב ביותר שהייתם חייבים לקחת איתכם כשהפצצות התפוצצו בעירכם , והכנופויות החמושות התקרבו לביתכם ?


ילד סורי פליט שאני מכירה אמר לי שהוא לא היסס כשחייו היו בסכנה מיידית .


הוא לקח את תעודת התיכון שלו , ומאוחר יותר הוא אמר לי למה .


הוא אמר , " " לקחתי את תעודת בית הספר שלי מפני שהחיים שלי תלויים בה . " " והוא סיכן את חייו כדי להשיג את התעודה הזו .


בדרך לבית הספר , הוא היה בורח מצלפים .


הכיתה שלו לפעמים רעדה מקולות הפצצות וההפצצות , ואימו אמרה לי , " " כל יום , הייתי אומרת לו כל בוקר , ' חמוד , בבקשה אל תלך לבית הספר . ' " " וכשהוא התעקש , היא אמרה , " הייתי מחבקת אותו כאילו זו הפעם האחרונה . "


אבל הוא אמר לאימו , " " כולנו מפחדים , אבל הנחישות שלנו לסיים חזקה יותר מהפחד . " " אבל יום אחד , המשפחה קיבלה חדשות נוראיות .


הדודה של האני , דודו ובן דודו נרצחו בביתם בגלל שסירבו לעזוב את הבית . _ _ NULL _ _


גרונותיהם שוספו .


זה היה הזמן לברוח .


הם עזבו באותו יום , מיד , במכונית שלהם . האני התחבא מאחור מפני שהם עמדו בפני נקודות ביקורת של חיילים חורשי רוע .


והם יחצו את הגבול ללבנון , שם הם ימצאו שלווה .


אבל הם יתחילו חיים של קשיים גדולים ושגרה מונוטונית .


לא הייתה להם ברירה אלא לבנות בקתה בשולי שדה בוצי , _ _ NULL _ _ וזה אחיו של האני , אשרף , שמשחק בחוץ .


וביום ההוא , הם חברו לאוכלוסייה הכי גדולה של פליטים בעולם , במדינה , לבנון , שהיא זעירה .


יש לה רק 4 מיליון תושבים , ויש יותר ממיליון פליטים סורים שחיים בה .


אין עיירה , עיר או כפר שלא מארח פליטים סורים .


זו נדיבות והומניות יוצאות דופן .


חשבו על זה כך , פרופורציונלית .


זה היה כאילו כל האוכלוסיה של גרמניה , 80 מליון אנשים , תברח לארצות הברית תוך שלוש שנים .


חצי מכל האוכלוסיה של סוריה היא עכשיו עקורה , רובם בתוך המדינה .


שישה וחצי מליון אנשים ברחו כדי להציל את חייהם .


יותר והרבה יותר משלושה מליון אנשים חצו את הגבול ומצאו מקלט במדינות השכנות , ורק שיעור קטן , כמו שאתם רואים , עברו לאירופה .


מה שאני מוצאת הכי מדאיג זה שחצי מהפליטים הסורים הם ילדים .


צילמתי את התמונה הזו של ילדה קטנה .


זה היה רק שעתיים אחרי שהיא הגיעה אחרי מסע ארוך מסוריה לתוך ירדן .


והכי מדאיג מהכל זה שרק 20 אחוז מהפליטים הילדים הסורים הם בבתי ספר בלבנון .


ועם זאת , ילדים פליטים סורים , כל הילדים הפליטים אומרים לנו שחינוך הוא הדבר הכי חשוב בחייהם .


למה ? מפני שזה מאפשר להם לחשוב על העתיד שלהם במקום על הסיוט של העבר .


זה מאפשר להם לחשוב על תקווה במקום על השנאה .


מזכירים לי ביקור לאחרונה שעשיתי במחנה פליטים סורי בצפון עיראק . ופגשתי ילדה , וחשבתי , " " היא יפהפיה , " " והלכתי אליה ושאלתי אותה , " אני יכולה לצלם אותך ? "


והיא אמרה כן , אבל היא סרבה לחייך .


אני חושבת שהיא לא היתה מסוגלת , מפני שאני חושבת שהיא כנראה הבינה שהיא מייצגת דור אבוד של ילדים פליטים סורים , דור מבודד ומתוסכל .


ועדיין , תראו ממה הם ברחו : הרס מוחלט , בניינים , תעשיות , בתי ספר , כבישים , בתים .


הבית של האני הושמד גם הוא .


יצטרכו לבנות את זה מחדש על ידי ארכיטקטים , מהנדסים , חשמלאים .


קהילות יצטרכו מורים ועורכי דין ופוליטיקאים שמעוניים בפיוס ולא בנקמה .


האם זה לא צריך להבנות מחדש על ידי האנשים עם העניין הגדול ביותר , התושבים בגלות , הפליטים ?


לפליטים יש הרבה זמן להתכונן לחזרה .


אתם אולי מדמיינים שלהיות פליטים זה פשוט מצב זמני .


ובכן זה רחוק מאוד מזה .


עם מלחמות מתמשכות , הזמן הממוצע שהפליט יבלה בגלות הוא 17 שנים .


האני היה בשנה שנייה של חיי הפליטות כשביקרתי אותו לאחרונה , וערכנו את כל השיחה שלנו באנגלית , שהוא הודה לי שלמד מקריאת כל הרומנים של דן בראון ומהקשבה לראפ אמריקאי .


בילינו גם כמה רגעים של צחוק וכיף עם אחיו האהוב אשרף .


אבל אני לעולם לא אשכח מה שאמר לי כשסיימנו את השיחה שלנו באותו יום .


הוא אמר לי , " אם אני לא סטודנט , אני כלום . "


האני הוא אחד מ- 50 מליון אנשים שנעקרו בעולם היום .


מאז מלחמת העולם השנייה לא היו כל כך הרבה אנשים שנעקרו בכוח .


אז בעוד אנחנו מתקדמים בבריאות האדם , בטכנולוגיה , בחינוך ובעיצוב , אנחנו עושים התקדמות מועטה בצורה מסוכנת כדי לעזור לקורבנות ואנחנו עושים מעט מדי כדי לעצור ולמנוע את המלחמות שמבריחות אותם מבתיהם .


ויש יותר ויותר קורבנות .


כל יום , בממוצע , עד לסוף היום הזה , 32,000 אנשים יגורשו בכוח מבתיהם — 32,000 אנשים .


הם בורחים מעבר לגבולות כמו זה .


אנחנו צילמנו את זה על הגבול הסורי לירדן , וזה יום טיפוסי .


אם שהם בורחים עם סירות לא ראויות לשייט ועמוסות מדי , ומסכנים את חייהם במקרה הזה פשוט כדי להגיע לביטחון באירופה .


האיש הסורי הצעיר הזה שרד את התהפכות אחת הסירות האלו — רוב האנשים טבעו — והוא סיפר לנו , " " הסורים פשוט מחפשים מקום רגוע שם אף אחד לא יפגע בהם , בהם לא ישפילו אותם , ובהם אף אחד לא הורג אותם . " " ובכן , אני חושב שזה צריך להיות המינימום .


מה עם מקום לריפוי , ללמידה , ואפילו הזדמנות ?


לאמריקאים וארופאים יש את הרושם שבאופן יחסי מספר עצום של פליטים באים למדינות שלהם . אבל המציאות היא ש- 86 אחוז , הרוב הגדול של הפליטים , חיים בעולם המתפתח , במדינות שנאבקות בחוסר הבטחון של עצמן , עם הבעיות שלהן של לעזור לאוכלוסיה שלהן ומאבק בעוני .


אז מדינות עשירות בעולם צריכות להכיר בהומניות והנדיבות של המדינות האלו שמארחות כל כך הרבה פליטים .


וכל המדינות צריכות לדאוג שאף אחד שבורח ממלחמה או רדיפה יגיע לגבול סגור .


( מחיאות כפיים ) תודה לכם .


אבל יש עוד משהו שאנחנו יכולים לעשות מאשר פשוט לעזור לפליטים לשרוד .


אנחנו יכולים לעזור להם לשגשג .


אנחנו צריכים לחשוב על מחנות פליטים וקהילות כיותר מרק מרכזי אוכלוסיה זמניים בהם אנשים מתגעגעים לעבר מחכים שהלחימה תסתיים .


אלא , כמרכזים של הצטיינות , בהם פליטים יכולים להתגבר על הטראומה שלהם ולהתאמן ליום בו יחזרו הביתה כסוכנים של שינוי חיובי ושינוי חברתי .


זה כל כך הגיוני , אבל מזכירים לי את המלחמה הנוראה בסומליה שמתרחשת כבר 22 שנה .


ודמיינו לחיות במחנה הזה .


ביקרתי במחנה הזה .


הוא בג ' יבוטי , בשכנות לסומליה . והוא היה כל כך מרוחק שהיינו צריכים לקחת הליקופטר כדי לטוס לשם .


הוא היה מאובק וחם נורא .


והלכנו לבקר בבית ספר והתחלנו לדבר עם הילדים , ואז ראינו את הילדה הזו מעבר לחדר שנראתה לי באותו גיל כבתי , והלכתי לדבר אתה .


ושאלתי אותה את השאלה שגדולים שואלים ילדים , כמו , " " מה הנושא האהוב עליך ? " " ו " " מה את רוצה להיות כשתהיה גדולה ? " " ואז הפנים שלה התקשו , והיא אמרה לי , " " אין לי עתיד .


ימי הלימודים שלי עברו . " " וחשבתי , חייבת להיות אי הבנה , אז פניתי לעמיתה שלי והיא אישרה לי שאין מימון ללימודי חטיבת ביניים במחנה הזה .


ואיך רציתי באותו רגע שאוכל להגיד לה , " אנחנו נבנה לכם בית ספר . "


וגם חשבתי , איזה בזבוז .


היא צריכה להיות והיא בעצמה העתיד של סומליה .


לילד בשם ג ' ייקוב אטם הייתה אפשרות אחרת , אבל לא לפני שחווה טרגדיה נוראית .


הוא צפה — - זה היה בסודן — כשכפרו — הוא היה אז רק בן שבע — נשרף לעפר , והוא גילה שאימו ואביו וכל משפחתו נהרגו באותו יום .


רק בן דודו שרד , ושניהם הלכו במשך שבעה חודשים — אלה ילדים כמוהו — נרדפו על ידי חיות בר וכנופיות חמושות , והם לבסוף הגיעו למחנה פליטים שם הם מצאו ביטחון , והוא בילה את שבע השנים הבאות בקניה במחנה פליטים .


אבל החיים שלו השתנו כשהוא קיבל את ההזדמנות לעבור לגור בארצות הברית , והוא מצא אהבה במשפחת אומנה והוא היה מסוגל ללכת לבית ספר , והוא רצה שאני אחלוק איתכם את הרגע המאושר כשהוא סיים אוניברסיטה .


( מחיאות כפיים ) דיברתי איתו בסקייפ לא מזמן , והוא היה באוניברסיטה חדשה בפלורידה בלימודים לדוקטורט בבריאות הציבור , והוא סיפר לי בגאווה איך הוא היה מסוגל לגייס כספים מהציבור האמריקאי כדי להקים מרפאה בכפרו בבית .


אז אני רוצה לקחת אתכם חזרה להאני .


כשאמרתי לו שתהיה לי ההזדמנות לדבר איתכם פה על במת TED , הוא איפשר לי להקריא לכם שיר שהוא שלח לי בדוא " " ל .


הוא כתב : " " אני מתגעגע לעצמי , לחברי , זמנים של קריאת רומנים או כתיבת שירים , ציפורים ותה בבוקר .


החדר שלי , הספרים שלי , עצמי , וכל מה שגרם לי לחייך .


אוה , אוה , היו לי כל כך הרבה חלומות שעמדו להתגשם . " " אז הנה הנקודה שלי : לא להשקיע בפליטים זו הזדמנות מוחמצת עצומה .


אם נשאיר אותם נטושים , והם בסכנת ניצול והתעללות , אם נשאיר אותם ללא כישורים וללא חינוך , נעכב בשנים את החזרה לשלום ושגשוג במדינות שלהם .


אני מאמינה שהדרך בה אנחנו מטפלים בעקורים תעצב את עתיד העולם .


הקורבנות של המלחמה יכולים להחזיק את המפתח לשלום מתמשך , ואלו הפליטים שיכולים לעצור את מעגל האלימות .


האני נמצא בנקודת מפנה .


היינו שמחים לעזור לו ללכת לאוניברסיטה ולהפוך למהנדס , אבל התעדוף של הכספים שלנו נוטה לטובת צורכי חיים הבסיסיים : אוהלים ושמיכות ומזרונים ואביזרים למטבחים , מנות אוכל ומעט תרופות .


אוניברסיטה היא מותרות .


אבל להשאיר אותו לדעוך בשדה הבוצי שלו , והוא יהפוך לחלק מדור אבוד .


הסיפור של האני הוא טרגדיה , אבל הוא לא חייב להסתיים כך .


תודה לכם .


( מחיאות כפיים )


תאמינו או לא , באתי להציע פתרון לחלק חשוב מאד בבעיה רחבה יותר זו , עם ההתמקדות המתבקשת באקלים .


והפתרון שאני מציע נועד לנאשם הגדול ביותר בהתעללות המסיבית הזו בעולמנו מצד המין האנושי , ובהידרדרות הנובעת מכך בביוספירה .


הנאשמים הם העסקים והתעשיה , שבהם ביליתי את 52 השנים האחרונות מאז סיימתי את לימודי ב " " ג ' ורג ' יה טק " " ב-1956 ,


כמהנדס תעשיה שאפתן ולאחר מכן יזם מצליח .


לאחר שייסדתי מאפס את החברה שלי " " אינטרפייס " " ב-1973 , לפני 36 שנה , כדי לייצר שטיחונים באמריקה עבור השוק העיסקי והמוסדי , ותוך הובלת החברה משלב ההזנק וההישרדות ועד לשגשוג והובלה עולמית בתחום פעילותה , קראתי את ספרו של פול הוקינס , " " האקולוגיה של המסחר " " , בקיץ 1994 .


בספרו מצביע פול על העסקים והתעשייה ראשית , כנאשמים העיקריים בגרימת הידרדרות הביוספירה , ושנית , כאירגונים היחידים שגדולים מספיק , נפוצים מספיק וחזקים מספיק שבכוחם להוציא את האנושות מעסק הביש הזה .


ואגב כך הוא האשים אותי כמי ששודד את כוכב הלכת .


לפיכך הצבתי אתגר לעובדי " " אינטרפייס " " , החברה שלי , להנהיג את חברתנו ואת כל עולם התעשייה לעבר קיימות . שאותה הגדרנו כמטרה לתפעל את חברתנו עתירת הנפט באופן כזה שתיקח מן האדמה רק מה שהאדמה יכולה לחדש בטבעיות ובמהירות , מבלי להשתמש ולו בטיפת נפט חדשה , ומבלי לגרום כל נזק לביוספירה .


לא לקחת דבר . לא להזיק .


אמרתי פשוט , " " אם הוקינס צודק והעסקים והתעשיה הם שצריכים להנהיג , מי ינהיג את העסקים והתעשיה ?


מישהו צריך לעשות את זה . " " זאת אקסיומה . מודע לא אנחנו ?


והודות לאנשי " " אינטרפייס " " , הפכתי לשודד מחזיר .


[ צחוק ] [ מחיאות כפיים ] אמרתי פעם לכתב של " " פורצ ' ן " " שיום אחד אנשים כמוני יושלכו לכלא .


וזו הפכה להיות כותרת של מאמר ב " " פורצ ' ן " " .


הם תיארו אותי בתור המנכ " " ל הכי ירוק באמריקה .


משודד - לשודד מחזיר - ולמנכ " " ל הכי ירוק באמריקה , וכל זה ב-5 שנים . זו היתה באמת פרשנות עגומה לגבי המנכ " " לים האמריקאיים ב-1999 .


לימים , כשנשאלתי בסרט התיעודי הקנדי , " " התאגיד " " , למה התכוונתי בהערת הכלא שלי , עניתי שגניבה היא פשע .


ושגניבת עתיד ילדינו תיחשב יום אחד לפשע .


אבל הבנתי שכדי שזה אכן יהיה כך , שגניבת עתידם של ילדינו תיחשב לפשע , צריכה להיות חלופה ברורה ומוכחת למערכת התעשייתית של קח-ייצר-זרוק ששולטת כל כך בתרבות שלנו , ושהיא הנאשמת הראשית בגניבת עתיד ילדינו , ע " " י כריית אדמה , והפיכתה למוצרים שבמהרה ייהפכו לפסולת באיזו מזבלה או משרפה . ובקיצור , כריית האדמה והפיכתה לזיהום .


לפי פול ו-אן ארליך , ומשוואה מפורסמת של ההשפעה על הסביבה , ההשפעה — דבר רע — היא תוצר של אוכלוסיה , שפע וטכנולוגיה .


כלומר , ההשפעה נגרמת ע " " י בני אדם , מה שהם צורכים בעזרת השפע שלהם , וכיצד זה מיוצר .


ואף שהמשוואה היא סובייקטיבית מאד , אפשר אולי לכמת בני אדם ואולי לכמת שפע , אך הטכנולוגיה היא פוגענית בדרכים רבות מכדי לכמת .


ולכן המשוואה היא רעיונית ,


אך היא עדיין עוזרת לנו להבין את הבעיה .


ולכן נערכנו ב " " אינטרפייס " " , ב-1994 ליצור דוגמא , לשינוי שיטת ייצור השטיחים ממוצר עתיר-נפט וגם אנרגיה . ולשנות את הטכנולוגיות שלנו כך שיפחיתו את ההשפעה על הסביבה , במקום להגבירה .


המשוואה הסביבתית של פול ו-אן ארליך : ה ' שווה א ' כפול ש ' כפול ט ' . אוכלוסיה , שפע וטכנולוגיה .


רציתי ש " " אינטרפייס " " תשכתב את המשוואה כך : ה ' שווה א ' כפול ש ' חלקי ט ' .


בעלי המוח המתמטי יבינו מיד ש-ט ' במונה מגדיל את ההשפעה - לא טוב . אבל ט ' במכנה מקטין את ההשפעה .


שאלתי היתה , " " מה יעביר את ט ' , הטכנולוגיה , מן המונה , נקרא לו ט1 , שבו הוא מגביר את ההשפעה , אל המכנה , נקרא לו ט2 , שבו הוא מקטין את ההשפעה ?


חשבתי על מאפייני המהפכה התעשייתית הראשונה , ט1 , כפי שעבדנו ב " " אינטרפייס " " , והיו לכך המאפיינים הבאים .


מיצוי : הוצאת חומרי גלם מן האדמה .


קוויות : קח-ייצר-זרוק .


מונעים באנרגיית דלקי מאובנים .


עתיר-פסולת : פוגעני ומתמקד בפריון עבודה .


יותר שטיחים לכל שעת עובד .


כשחשבתי על כך היטב , הבנתי שכל המאפיינים האלה צריכים להשתנות כדי ש-ט ' יעבור אל המכנה .


במהפכה התעשייתית החדשה המיצוי יוחלף בכושר התחדשות , הקוויות תוחלף במחזוריות , אנרגיית דלקי המאובנים באנרגיה מתחדשת , אור שמש . עתיר-פסולת בנטול-פסולת . הפוגענות - בעדינות . ופריון עבודה - בפריון משאבים .


ולהבנתי , אם נוכל לחולל את השינויים האלה , ולהיפטר בכלל מ-ט1 , נוכל להקטין את השפעתנו לאפס , כולל השפעתנו על האקלים .


וזו הפכה להיות התכנית של " " אינטרפייס " " ב-1995 . והיא נותרה כזו מאז ועד היום .


מדדנו את התקדמותנו בקפדנות רבה .


כך שביכולתי לומר לכם כמה התקדמנו ב-12 השנים מאז .


נטו פליטות גזי חממה ירידה של 82 % במונחי טונאז ' מוחלטים .


[ מחיאות כפיים ] במרוצת אותה תקופה המכירות עלו בשיעור שני שלישים והרווחים הוכפלו .


אז מדובר בצמצום מוחלט של 82 אחוז המיתרגם ל-90 אחוז ירידה בעוצמת גזי החממה יחסית למכירות .


אלה סדרי הגודל של הצמצום , שהטכנוספירה העולמית כולה חייבת להשיג עד 2050 כדי למנוע התערערות אקלימית קטסטרופלית . כך אומרים לנו המדענים .


השימוש בדלקי מאובנים ירד ב-60 % ליחידת ייצור , הודות להתייעלות בתחום המקורות המתחדשים .


היום , חבית הנפט הכי זולה ובטוחה שיש היא זו שלא משתמשים בה , הודות להתייעלות .


השימוש במים ירד ב-75 % בעסקי ייצור השטיחונים שלנו בכל העולם .


וירד ב-40 % בעסקי השטיחים נטולי התפרים , עסק שרכשנו ב-1993 כאן בקליפורניה , בעיר תעשייתית , שבה המים כל כך יקרים .


חומרים מתחדשים או ברי-מיחזור הם 25 % מסה " " כ , ועולים .


האנרגיה המתחדשת תופסת 27 % , במגמה להגיע ל-100 % .


הסטנו 148 מיליון ליברות — שהן 74,000 טונות — של שטיחים משומשים , מדרכם למזבלה . סגרנו את לולאת זרם החומרים בעזרת לוגיסטיקה הפוכה וטכנולוגיות מיחזור פוסט-צרכניות שלא היו בנמצא כשהתחלנו לפני 14 שנים .


טכנולוגיות מחזוריות חדשות אלה תרמו בצורה עצומה לכך שייצרנו ומכרנו 71 מיליון מ " " ר של שטיח-לכל-מזג-אוויר מאז 2004 . כשהמשמעות היא אפס תרומה נטו לערעור האקלים העולמי בייצור שטיח זה לכל אורך שרשרת האספקה , מהמכרה והבאר ועד לאיחזור בסוף השימוש . מאושר לשימוש עצמאי של צד שלישי .


אנו מכנים אותו " " קול קרפט " " .


ויש לו השפעת שוק רבת עוצמה , מבחינת הגדלת המכירות והרווחים .


לפני 3 שנים השקנו שטיחון ביתי , בשם המותג " " פלור " " , F-L-O-R


אפשר להקליק באתר פלור.קום ושטיח " " קול קרפט " " יגיע לביתך תוך 5 ימים .


הוא שימושי וגם יפה .


[ צחוק ] [ מחיאות כפיים ] אנו משערים שעברנו קצת מעל מחצית הדרך בדרך למטרתנו - אפס השפעה , אפס עקבות .


קבענו את שנת 2020 כשנת השגת האפס , ההגעה לפסגה של הר הקיימות .


אנו מכנים זאת " " משימה אפס " " .


וזהו אולי ההיבט החשוב מכולם . מצאנו ש " " משימה אפס " " טובה להפליא לעסקים .


דגם עיסקי משופר . דרך משופרת לרווחים גדולים יותר .


והנה הטיעון העיסקי בזכות הקיימות :


על סמך הנסיון בפועל , העלויות יורדות ולא עולות , ומשקפות בכך כ-400 מיליון דולר בעלויות שנחסכו במלחמה על אפס פסולת . הצלע הראשונה של הר הקיימות .


זה כיסה את כל העלויות של השינוי ב " " אינטרפייס " " .


וגם הפריך מיתוס , אותה ברירה כוזבת בין הסביבה לכלכלה .


המוצרים שלנו הם בשיא טיבם , בהיותם מתוכננים לאור הקיימות , הם מקור בלתי נדלה לחדשנות .


אנשינו מאוחדים בלהט סביב מטרה משותפת נעלה זו .


זו הדרך הכי טובה למשוך את מיטב האנשים ולחבר ביניהם .


והרצון הטוב של השוק הוא מדהים .


שום מידה של פרסום או תעמולה שיווקית מחוכמת בכל מחיר שהוא , יכלו להפיק או ליצור כל כך הרבה רצון טוב .


עלויות , מוצרים , אנשים , שווקים . מה עוד יש ?


זהו דגם עיסקי טוב יותר .


והנה תיעוד 14 שנות מכירותינו ורווחינו .


יש כאן נפילה , בין 2001 ל-2003 , כשהמכירות שלנו במשך שלוש שנים ירדו ב-17 אחוזים .


אבל השוק ירד ב-36 אחוזים .


הרווחנו במפורש נתח שוק


לא היינו שורדים את המיתון הזה אילולא יתרונות הקיימות שלנו .


אילו כל עסק היה נוהג לפי תכניות " " אינטרפייס " " האם זה היה פותר את כל בעיותינו ?


אינני חושב כך .


מטריד אותי התיקון במשוואת ארליך , ה ' שווה א ' כפול ש ' חלקי ט2 .


כש-ש ' היא ש ' מודגשת , דהיינו השפע הפך למטרה בפני עצמה .


אך מה אם נמשיך לשנות את משוואת ארליך ?


ומה אם היינו מקטינים את ש ' , דהיינו , שמדובר באמצעי ולא במטרה , כשהמטרה היא אושר . יותר אושר עם פחות חפצים .


ברור לכם שזה ישנה את הציוויליזציה עצמה — [ מחיאות כפיים ] ואת כל מערכת הכלכלה שלנו , אם לא למין שלנו , אולי למין שיבוא אחרינו . המין בר-הקיימא שיחיה בעולם סופי . במוסריות , באושר ובצורה אקולוגית באיזון עם הטבע וכל מערכותיו למשך אלף דורות , או 10,000 דורות . כלומר , לעתיד לא מוגבל .


אך האם האדמה צריכה להמתין להכחדתנו כמין ?


אולי . אך איני חושב כך .


ב " " אינטרפייס " " אנו בהחלט מתכוונים להביא את חברת האבטיפוס שלנו , בת הקיימא ואפס העקבות לקיום מלא עד 2020 .


כעת אנו יכולים לראות את דרכנו בבירור , עד לפסגת ההר הזה .


והאתגר נמצא עכשיו בביצוע .


וכפי שידידי הטוב ויועצי אמורי לובינס אומר , " אם משהו קיים , הוא ודאי אפשרי . "


[ צחוק ] אם אנו אכן יכולים לעשות זאת , זה ודאי אפשרי .


אם אנו , חברת עתירת-נפט , יכולה לעשות זאת , כל אחד יכול .


ואם כל אחד יכול , הדעת נותנת שכולם יכולים .


עסקים ותעשיה שמגשימים את חזונו של הוקינס , מרחיקים את המין האנושי מן התהום . כי אם תימשך ההידרדרות הבלתי נשלטת של הביוספירה , אדם יקר מאד יימצא בסיכון . ולמען האמת , סיכון בלתי קביל .


מיהו אותו אדם ?


לא אתם . לא אני .


הבה ואציג לכם את מי שהכי נתון בסיכון כאן .


ואני עצמי פגשתי בו בימי תחילת הטיפוס על ההר .


בבוקר יום שלישי אחד במרץ 1996 . הרציתי בפני אנשים , כמנהגי אז בכל הזדמנות , מנסה להלהיב אותם מבלי לדעת אם אני מגיע אליהם .


אך כעבור 5 ימים , כששבתי לאטלנטה , קיבלתי דוא " " ל מגלן תומס , אחד מאנשי שנכח בפגישה בקליפורניה .


הוא שלח לי שיר פרי עטו , שכתב אחרי שנפגשנו באותו יום שלישי בבוקר .


כשקראתי אותו , זה היה מרגעי התרוממות הרוח של חיי .


כי הבנתי : בשם אלוהים , יש מי שהבין זאת .


הנה מה שגלן כתב , והנה האדם שנתון בסכנה הגדולה ביותר .


הכירו בבקשה את " " ילד המחר " " . " " לא שם ולא תואר לך , ואין לדעת מתי והיכן , ילד המחר , אף שטרם נולדת , לראשונה הכרתיך בבוקר יום שלישי האחרון .


ידיד חכם הפגיש בינינו .


ודרך מבט עיניו המפוכח ראיתי יום בו תחזה , אך לא אני .


היכרתיך , ואורח חשיבתי השתנה .


כי מעולם לא חשדתי בכך שיום אחד מעשי ידי יאיימו איכשהו עליך .


ילדי המחר , בתי , בני , חוששני שרק עתה התחלתי לחשוב עליכם ועל טובתכם , אף שתמיד ידעתי שזו חובתי .


אתחיל , אם כן ,


לשלם את מחיר ביזתי ומה שאבד , ולעולם לא אשכח שגם אתם תחיו כאן יום אחד . " " ומאז , כל יום מימי חיי , " " ילד המחר " " דיבר אל ליבי במסר פשוט אך מעמיק , שאני מתיר לעצמי לחלוק עמכם .


כולנו , כל אחד ואחד מאיתנו , חלק ממארג של חיים .


כן , רצף האנושות , אך במובן רחב יותר , מארג החיים עצמם .


ומוטל עלינו לבחור במשך ביקורנו הקצרצר בעולם הכחול-ירוק היפהפה והחי הזה , האם לפגוע בו , או לתרום לו .


מבחינתכם , זוהי בחירתכם .


תודה רבה .


[ מחיאות כפיים ]