Se tem de conflictele pe care le-ar provoca , se tem să intre în argumentări complicate din care n-ar şti cum să iasă , în care simt că ar fi condamnaţi să piardă .


85 % e un număr foarte mare .


Înseamnă că în mare parte organizaţiile nu pot face ceea ce George şi Alice făceau cu brio .


Nu pot gândi împreună .


Şi mai înseamnă că oameni ca mulţi dintre noi , care au condus organizaţii , care s-au străduit să-i găsească pe cei mai buni , n-au reuşit să scoată ce-i mai bun din ei .


Cum dezvoltăm aptitudinile de care avem nevoie ?


Pentru că e nevoie de aptitudini şi de practică .


Ca să nu ne mai temem de conflict trebuie să-l percepem drept gândire , după care trebuie să devenim buni în a gândi .


Recent am lucrat cu un director pe nume Joe , care lucra pentru o companie de aparatură medicală .


Joe era îngrijorat în privința aparatului la care lucra .


Credea că era prea complicat şi datorită complexității lui crea marje de eroare care puteau dăuna oamenilor .


Se temea să nu rănească pacienţii pe care încerca să-i ajute .


Dar , privind în organizaţia lui , nimeni nu părea îngrijorat defel .


Aşa că n-a vrut să deschidă subiectul .


Poate ei ştiau ceva ce el nu ştia .


Poate că ar fi părut prost .


Dar a continuat să-și facă griji , şi atât de multe griji și-a făcut încât a ajuns să creadă că singurul lucru de făcut era să renunţe la munca pe care o iubea .


Într-un final , Joe şi cu mine am găsit o cale prin care să-şi expună grijile .


S-a întâmplat ce se întâmplă de obicei în astfel de situaţii .


A reieșit că toată lumea avea exact aceleaşi întrebări şi îndoieli .


Acum Joe avea aliaţi . Puteau gândi împreună .


Desigur , au fost conflicte , dezbateri şi polemici , dar asta a permis tuturor să fie creativi , să rezolve problema şi să modifice aparatul .


Joe era ceea ce mulţi numesc un trâmbițaș , dar spre deosebire de majoritatea delatorilor , nu era nicidecum un denigrator , era pasionat şi devotat organizaţiei şi scopurilor ei înalte .


Dar se temuse atât de mult de conflict , încât spre final a devenit mai speriat de tăcere .


Când a îndrăznit să vorbească , a descoperit mai mult în el însuși și în sistem decât și-ar fi imaginat vreodată .


Iar colegii nu l-au considerat un defăimător .


Îl consideră un lider .


Aşadar , cum purtăm aceste conversații mai cu uşurinţă şi mai des ?


Universitatea Delft cere doctoranzilor să facă cinci afirmaţii pe care sunt pregătiţi să le susţină .


Nu contează ce conțin aserțiunile , contează doar ca ei să dorească şi să fie capabili să ţină piept autorităţii în domeniu .


Cred că e un sistem fantastic , dar aplicându-l doar candidaţilor la doctorat , antrenează prea puţini şi prea târziu în viaţă .


Cred că ar trebui să predăm aceste aptitudini copiilor şi adulţilor în orice stadiu al formării , dacă dorim să avem organizaţii şi societăţi raţionale .


De fapt , cele mai mari catastrofe pe care le-am trăit rareori s-au datorat informaţiilor secrete sau ascunse .


Ele apar din informaţii disponibile şi deschise în faţa cărora închidem ochii cu bună-ştinţă , pentru că nu confruntăm , nu vrem să confruntăm conflictul ce-l provoacă .


Dar când îndrăznim să rupem tăcerea , sau când îndrăznim să deschidem ochii , şi creăm conflict , ne permitem nouă înşine şi celor din jur să raţionăm cel mai eficient .


Informaţia deschisă e fantastică , reţelele deschise sunt esenţiale .


Dar adevărul nu ne va elibera până nu dezvoltăm abilităţile , obiceiul , talentul şi curajul moral de a le folosi .


Deschiderea nu e tot .


E doar începutul .


( Aplauze )


Vă mulţumesc .


Acum doi ani am stat pe scena TED în Arusha , Tanzania .


Am vorbit foarte pe scurt despre una din cele mai însemnate creaţii ale mele .


Era o maşină simplă care mi-a schimbat viaţa .


Înainte de acel timp nu mai fusesem niciodată departe de casa mea din Malawi .


Nu folosisem niciodată un calculator .


Nu văzusem niciodată Internet-ul .


Pe scenă , în acea zi , am fost foarte emoţionat .


Engleza pierdută , îmi venea să vomit .


( Râsete ) N-am mai fost niciodată înconjurat de atâţia azungu , oameni albi . ( Râsete )


A fost o poveste pe care nu v-am spus-o atunci .


Dar , ei bine , mă simt bine acum .


Aş vrea să vă împărtăşesc povestea aceea astăzi .


Suntem şapte copii în familia mea .


Toate surori , cu excepţia mea .


Acesta sunt eu cu tatăl meu când eram un mic copil .


Înainte de a descoperi minunile ştiinţei , am fost doar un simplu fermier într-o ţară de fermieri săraci .


Ca toţi ceilalţi , creşteam porumb .


Într-un an am avut un ghinion foarte mare .


În 2001 a fost o foamete grozavă .


În cinci luni toţi Malawinienii au început să moară de foame .


Familia mea mânca o singură masă pe zi , seara .


Doar trei înghiţituri de nsima pentru fiecare dintre noi .


Mâncarea trecea prin corpurile noastre .


Noi rămâneam cu nimic .


În Malawi , la şcoala gimnazială , trebuie să plăteşti taxe de şcolarizare .


Din cauza foametei , am fost forţat să renunţ la şcoală .


M-am uitat la tatăl meu , şi m-am uitat la acele câmpuri uscate .


A fost viitorul pe care nu puteam să-l accept .


M-am simţit foarte fericit cât am fost la şcoala gimnazială . Aşa că eram hotărât să fac tot posibilul pentru a primi educaţie .


Aşa că m-am dus la o bibliotecă .


Citeam cărţi , cărţi de ştiinţă , de fizică în special .


Nu puteam citi în Engleză foarte bine .


Mă foloseam de diagrame şi imagini pentru a învăţa cuvintele din jurul lor .


Altă carte a pus cunoştinţele acelea în mîinile mele .


Spunea că o moară de vânt poate pompa apă şi genera electricitate .


Apă pompată însemna irigaţie . O apărare împotriva foametei , pe care o încercam atunci .


Aşa că m-am hotărât să construiesc o moară de vânt pentru mine .


Dar nu aveam materiale pe care să le folosesc . Aşa că m-am dus la fier vechi unde mi-am găsit materialele .


Mulţi oameni , inclusiv mama mea , au spus că sunt nebun .


( Râsete ) Am găsit un ventilator de tractor amortizor , ţevi PVC .


Folosind un cadru de bicicletă şi un dinam de la o bicicletă veche mi-am construit maşina .


Era o singură lumină la început .


Şi apoi patru lumini , cu comutatoare , şi chiar şi cu un întrerupător , modelat după un afiş electric .


O altă maşină pompează apă pentru irigaţie .


Cozi de oameni încep să se alinieze la casa mea ( Râsete ) pentru a-şi încărca telefoanele mobile .


( Aplauze ) Nu puteam scăpa de ei .


( Râsete ) Au venit şi reporterii , care a condus la blogheri şi care a condus la un telefon de la ceva numit TED .


Nu mai văzusem un avion până atunci .


Nu mai dormisem niciodată într-un hotel .


Aşa că , pe scenă , în acea zi în Arusha , mi-am pierdut Engleza , am spus ceva de genul , „ Am încercat . Şi am reuşit . ”


Aşa că aş vrea să spun ceva către toţi oamenii de-acolo , asemănători mie , Africanilor , şi săracilor care se luptă cu visele voastre


Doamne-ajută .


Poate că într-o zi veţi viziona asta pe Internet .


Eu vă spun , aveţi încredere în voi şi credeţi .


Orice s-ar întâmpla , nu renunţaţi .


Mulţumesc .


( Aplauze )


În anii 1980 în Germania de Est comunistă , dacă aveai o maşină de scris , trebuia să o declari autorităţilor .


Trebuia să-ţi înregistrezi o mostră de text scris cu acea maşină de dactilografiat .


Şi asta se făcea ca să permită autorităţilor să urmărească de unde provenea un anumit text .


Dacă găseau o foaie scrisă la maşină care conţinea idei nepotrivite , ar fi putut să dea de urma celui care a creat acea idee .


Iar noi în Vest nu puteam înţelege cum putea cineva să facă aşa ceva , cât de mult restricţiona asta libertatea cuvântului .


Noi nu am face asta niciodată în ţările noastre .


Dar astăzi , în 2011 , dacă mergi să-ţi cumperi o imprimantă laser de la un producător important şi tipăreşti o pagină , acea pagină va ieşi cu nişte puncte mici galbene tipărite pe fiecare pagină într-un tipar care este unic atât pentru acea pagină cât şi pentru tine şi imprimanta ta .


Asta ni se întâmplă astăzi nouă .


Şi nimeni nu pare să se agite din cauza asta .


Iată un exemplu despre modurile în care propriile noastre guverne folosesc tehnologia împotriva noastră , a cetăţenilor .


Iar aceasta este una dintre cele trei cauze principale ale problemelor de pe internet din zilele noastre .


Dacă privim ce se întâmplă cu adevărat pe internet în lume , putem grupa atacurile după atacatori .


Avem trei grupuri principale .


Avem delincvenţi online .


Cum este acest domn Dimitry Golubov din oraşul Kiev , Ukraina .


Iar motivele delincvenţilor online sunt foarte uşor de înţeles .


Aceşti oameni fac bani .


Ei îşi folosesc atacurile prin internet ca să facă o grămadă de bani , din ce în ce mai mulţi bani .


Avem la momentul de faţă câteva cazuri de milionari online , multimilionari , care au făcut bani de pe urma atacurilor lor .


Acesta este Vladimir Tsatsin din Tartu , Estonia .


Acesta este Alfred Gonzalez .


Acesta este Stephen Watt .


Acesta - Bjorn Sundin .


Acesta - Mathew Anderson , Tariq Al-Daour şi aşa mai departe .


Aceşti indivizi şi-au făcut averile pe internet , dar au făcut-o prin mijloace ilegale prin folosirea troienilor de operaţiuni bancare ca să fure bani din conturile noastre în timp ce noi ne făceam plăţile pe internet , sau cu keyloggere ca să afle informaţiile de pe cardurile noastre de credit când ne facem cumpărăturile online de pe un computer virusat .


Serviciile Secrete ale S.U.A. , acum două luni , au îngheţat contul elveţian al d-lui Sam Jain , cel de aici , iar acel cont bancar avea 14,9 milioane de dolari americani când a fost blocat .


Dl. Jain în persoană se află în libertate ; nimeni nu ştie unde se află .


Iar eu susţin că a venit deja ziua în care este mult mai probabil ca oricare dintre noi să devină victima unei fraude online decât în lumea reală .


Şi este foarte clar că situaţia se poate doar înrăutăţi .


În viitor , marea majoritate a fraudelor se va petrece pe internet .


Cel de-al doilea mare grup de atacatori pe care îi urmărim astăzi nu sunt motivaţi de bani .


Ei au alte motivaţii - sunt motivaţi de proteste , motivaţi de o opinie , motivaţi de glume .


Grupuri precum Anonymous au apărut în ultimele 12 luni şi au devenit pioni importanţi în domeniul atacurilor online .


Deci aceştia sunt cei trei principali atacatori : cei care o fac pentru bani , hacktiviştii ca Anonymous care o fac pentru a protesta , iar apoi , cel din urmă grup sunt statele naţionale , guvernele , care fac atacurile .


Şi când privim cazurile cum ar fi ceea ce s-a întâmplat la DigiNotar .


Acesta este un prim exemplu despre ceea ce se întâmplă atunci când guvernele atacă împotriva propriilor lor cetăţeni .


DigiNotar este o Autoritate de Certificare din Olanda - de fapt , era .


A falimentat toamna trecută întrucât au fost hăcuiţi .


Cineva a intrat in sistem şi l-a hăcuit în detaliu .


Şi am întrebat săptămâna trecută într-o şedinţă cu reprezentanţi ai guvernului Olandez , am întrebat pe unul dintre liderii echipei dacă considera plauzibil faptul că oameni mureau din cauza hăcuirii lui DigiNotar .


Răspunsul lui a fost " " Da " " .


Deci cum mor oameni ca urmare a unui astfel de act ?


Ei bine , DigiNotar este C.A. ( Autoritate de Certificare )


Ei vând certificate .


Ce faci cu acele certificate ?


Ei bine , ai nevoie de un certificat dacă ai un website care are http-uri ( Hypertext Transfer Protocol ) servicii de încriptare SSL , servicii precum Gmail .


Acuma noi toţi , sau o mare parte dintre noi , folosim Gmail sau pe unul dintre competitorii săi , dar aceste servicii sunt populare cu preponderenţă în state cu regimuri totalitare precum Iranul , unde dizidenţii folosesc servicii străine precum Gmail-ul pentru că ei ştiu că acestea sunt mai de încredere decât serviciile locale şi că sunt încriptate prin conexiuni SSL , aşa încât guvernele locale nu pot să-şi bage nasul în discuţiile lor .


Doar că , ei pot , dacă hăcuiesc o Autoritate de Certificare străină


şi eliberează certificate false .


Şi exact asta s-a întâmplat în cazul DigiNotar .


Ce putem spune despre Primăvara Arabă şi despre lucrurile care s-au întâmplat în Egipt , de exemplu ?


Ei bine , în Egipt , insurgenţii au jefuit sediile poliţiei secrete a Egiptului în aprilie 2011 , şi când au jefuit clădirea au găsit o grămadă de hârtii .


Printre ele , era acest teanc numit " " FINFISHER " " . Iar în acel teanc erau avize de plată de la o companie cu sediul în Germania care vânduse guvernului egiptean un set de aparate pentru interceptare - şi la scară foarte mare - toate comunicaţiile cetăţenilor din ţară .


Vânduseră acest aparat pentru suma de 280.000 Euro , către guvernul Egiptean .


Sediul companiei se află chiar aici .


Aşadar guverne din Vest pun la dispoziţia guvernelor totalitare aparate ca să facă asta propriilor lor cetăţeni .


De asemenea , guvernele vestice îşi fac lor însele acest lucru .


Spre exemplu , în Germania , doar acum câteva săptămâni aşa numitul State Trojan a fost găsit , şi acesta era un troian folosit de oficiali ai guvernului german ca să-şi cerceteze proprii cetăţeni .


Dacă eşti suspect într-un caz de fraudă , este destul de evident că telefonul îţi va fi interceptat .


Dar astăzi , lucrurile merg mai departe .


Vă vor intercepta conexiunea la Internet .


Vor folosi până şi instrumente precum State Trojan ca să-ţi infecteze calculatorul cu un troian , care le permite lor să îţi vadă toate comunicaţiile , să asculte discuţiile tale online , să îţi adune parole .


Acuma dacă ne gândim mai bine despre lucrurile acestea , răspunsul evident al oamenilor ar trebui să fie că : " " Okay , sună rău , dar asta nu mă afectează pe mine în mod direct , deoarece eu respect legea .


De ce mi-aş face griji ?


Nu am nimic de ascuns . " " Iar acesta este un argument , care nu are logică .


Intimitatea este subînţeleasă .


Intimitatea nu intră în discuţie .


Asta nu este o problemă între intimitate împotriva singuranţei .


Este o problemă de libertate împotriva controlului .


Şi în timp ce putem avea încredere în guvernele noastre chiar acuma , chiar aici în 2011 , orice drept la care renunţăm , îl vom pierde definitiv .


Şi avem noi încredere orbească , în orice guvern viitor , într-un guvern pe care l-am putea avea peste 50 de ani , de exemplu ?


Şi acestea sunt întrebările care să ne frământe în următorii 50 de ani .


_ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


Reținem doar 25 % din ce auzim .


_ _ NULL _ _ i-am promis soției că o voi asculta în fiecare zi _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ ( Zgomot ) cu toată cacofonia este greu să asculți , devine obositor să asculți .


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


Și arta conversației _ _ NULL _ _


o lume în care nu ne mai ascultăm deloc unii pe alții _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ pentru a vă reseta , recalibra urechile _ _ NULL _ _


Presupune să vă bucurați de sunetele obișnuite .


Iată mașina mea de spălat uscând rufele .


Sunetele obișnuite sunt interesante dacă asculți atent . _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


Sunetele reprezintă pasiunea mea , viața mea .


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _


_ _ NULL _ _ _ _ NULL _ _


( Muzică ) ( Aplauze ) ( Muzică ) ( Aplauze )


Aş vrea să vorbesc astăzi despre relaţia dintre ştiinţă şi valorile umane .


Opinia general acceptată este aceea că problemele morale , distincţia dintre bine şi rău sunt chestiuni în legătură cu care ştiinţa nu are niciun cuvânt de spus .


Se spune că ştiinţa ne poate ajuta să obţinem ceea ce preţuim , dar nu ne poate spune ce ar trebui să preţuim .


Prin urmare , majoritatea oamenilor - probabil majoritatea oamenilor din această sală - cred că ştiinţa nu va răspunde niciodată la cele mai importante întrebări din viaţa unui om , întrebări precum : „ Pentru ce merită să trăieşti ? ” , „ Pentru ce merită să mori ? ” ,


„ Ce reprezintă o viaţă bună ? ” .


Eu susţin că aceasta este o iluzie , că distincţia dintre ştiinţă şi valorile umane este o iluzie , şi încă una destul de periculoasă în acest punct al evoluţiei umanităţii .


Se spune adeseori că ştiinţa nu ne poate oferi o bază pentru moralitate şi pentru valorile umane întrucât ştiinţa operează cu date exacte iar datele exact şi valorile par să aparţină unor sfere diferite .


Se spune adesea că nu există nicio descriere a lumii de azi care să sugereze cum ar trebui să fie lumea de mâine .


Însă eu cred că asta este pur şi simplu neadevărat .


Valorile sunt şi ele un anumit tip de date exacte .


Ele sunt date despre bunăstarea creaturilor conştiente .


De ce nu avem obligaţii morale faţă de pietre ?


De ce nu simţim compasiune faţă de pietre ?


Pentru că nu credem că pietrele pot suferi . Şi dacă suntem mai preocupaţi de bunăstarea primatelor decât de cea a insectelor , după cum chiar suntem , asta se întâmplă pentru că le considerăm expuse la o paletă mai largă de potenţiale emoţii , de fericire sau suferinţă .


Ceea ce trebuie neapărat observat este că aceasta e o afirmaţie faptică . Este posibil ca noi să ne înşelăm în această privinţă . Şi dacă am interpretat greşit relaţia dintre complexitatea biologică a fiinţelor şi capacitatea lor de a simţi , atunci se poate să ne înşelăm în privinţa vieţii interioare a insectelor .


Nu există nicio concepţie , nicio versiune a moralităţii umane şi a valorilor umane pe care să o fi întâlnit vreodată care să nu se poată reduce la o grijă faţă de experienţa conştientă şi posibilele ei alterări .


Chiar şi când ne raportăm la valori religioase , chiar şi când credem că binele şi răul se reduc la condiţia de după moarte , fie o eternitate fericită alături de Dumnezeu , fie o eternitate de suferinţă în iad , şi atunci tot suntem preocupaţi de percepţia conştientă şi de modificările ei .


Iar a spune că asemenea schimbări pot persista şi după moarte este în sine o afirmaţie factuală , care poate , bineînţeles , să fie adevărată sau nu .


Referindu-ne la condiţiile bunăstării în această viaţă , în ceea ce priveşte fiinţele umane , ştim că există un continuum de asemenea date .


Ştim că este posibil să trăim într-o stare de eşec , unde tot ceea ce poate merge rău chiar merge rău , unde mamele nu îşi pot hrăni copiii , unde străinii nu pot găsi o punte de legătură pentru o colaborare paşnică , unde oamenii sunt omorâţi la întâmplare .


Şi ştim că este posibil să avansăm în acest continuum către un punct ceva mai idilic , către un loc unde o asemenea conferinţă este posibilă .


Şi ştim de asemenea că există direcţii corecte şi direcţii greşite pentru a ne putea deplasa în acest spaţiu .


Ar fi o idee bună să infestăm apele cu holeră ?


Probabil că nu .


Ar fi bine dacă toată lumea ar crede în deochi , aşa încât să-şi acuze imediat apropiaţii de fiecare dată când li se întâmplă ceva rău ? Probabil că nu .


Există anumite adevăruri despre modul în care comunităţile umane prosperă , fie că înţelegem aceste adevăruri sau nu .


Iar moralitatea are legătură cu aceste adevăruri .


Aşadar , când vorbim despre valori ne raportăm la date exacte .


Actuala realitate globală poate fi înţeleasă la multe niveluri , de la nivelul genomului şi până la nivelul sistemelor economice şi al structurilor politice .


Însă dacă este să vorbim despre prosperitatea fiinţelor umane trebuie neapărat să facem referire la creierul uman .


Asta deoarece ştim că modul în care percepem lumea şi pe noi înşine ca parte a ei se realizează la nivelul creierului , indiferent de ceea ce se întâmplă după moarte .


Chiar dacă sinucigaşul cu bombă primeşte 72 de fecioare în viaţa de apoi , personalitatea lui din această viaţă - personalitatea lui nefericită , aş zice - este rezultatul creierului său .


Aşadar , contribuţia culturii , care are cu adevărat o influenţă considerabilă , ne schimbă pe noi , schimbându-ne creierele .


Aşadar , orice variaţie culturală apare în modul de dezvoltare al oamenilor poate , cel puţin în principiu , să fie înţeleasă în contextul unei ştiinţe a minţii în plină dezvoltare - neuroştiinţe , psihologie , etc.


Ceea ce vreau să spun este că valorile pot fi reduse la date exacte , la fapte privitoare la experienţa conştientă a fiinţelor conştiente .


Aşadar putem întrevedea un spaţiu al potenţialelor schimbări în modul de a simţi al acestor fiinţe .


Eu privesc acest spaţiu ca pe un peisaj moral cu vârfuri şi văi care corespund diferitelor grade de prosperitate ale creaturilor conştiente , atât cea individuală cât şi cea colectivă .


Iar un lucru care transpare este că poate există unele stări ale bunăstării umane la care ajungem foarte rar , la care puţini oameni ajung .


Iar aceste stări aşteaptă să fie descoperite .


Poate că unele dintre aceste stări pot fi denumite mistice sau spirituale .


Poate există şi alte stări pe care nu le putem accesa datorită structurii noastre mentale , dar la care alte minţi ar putea avea acces .


Acum , aş vrea să fie clar un lucru : nu susţin că ştiinţa poate cu certitudine să cartografieze acest spaţiu , sau că ştiinţa va avea vreodată răspunsuri pentru orice problemă morală imaginabilă .


Spre exemplu , nu cred că va fi posibil să consultăm un supercomputer pentru a şti dacă trebuie sau nu să avem un al doilea copil , sau dacă trebuie să bombardăm facilităţile nucleare ale Iranului , sau dacă întregul cost al conferinţei TED poate fi considerat cheltuială deductibilă .


( Râsete ) Dar dacă o întrebare afectează bunăstarea fiinţelor umane , atunci ea trebuie să aibă un răspuns , fie că îl putem găsi , fie că nu .


Iar simplul fapt de a recunoaşte că există răspunsuri corecte şi răspunsuri greşite privitoare la chestiunea bunăstării umane va schimba modul în care vorbim despre moralitate şi ne va schimba aşteptările privitoare la cooperarea interumană pe viitor .


Spre exemplu , există 21 de state în ţara noastră în care este legală aplicarea de pedepse corporale în şcoală . Este legal ca un profesor să lovească un copil cu o scândură , provocându-i vânătăi şi răni , uneori până ţâşneşte sângele .


În fiecare an , sute şi mii de copii sunt supuşi la asemenea tratamente .


Nu cred că poziţia acestor state luminate vă va surprinde .


Nu este vorba despre Connecticut .


Iar unui asemenea comportament i se găseşte justificarea explicită în religie .


Însuşi Creatorul universului ne-a spus că „ Cine cruţă nuiaua , urăşte pe fiul său , dar cine-l iubeşte , îl pedepseşte îndată ” . Găsim astfel de îndemnuri în Proverbe 13 , 20 şi 23 , cred .


Însă putem adresa întrebarea evidentă : Este o idee bună , în general , să supunem copiii la durere şi violenţă şi umilire publică pentru a încuraja o dezvoltare emoţională sănătoasă şi un comportament de dorit ?


( Râsete ) Se îndoieşte cineva că această întrebare are un răspuns , şi că acest răspuns contează ?


Mulţi dintre voi vor spune că noţiunea de bunăstare rămâne nedefinită şi că poate fi mereu supusă revizuirilor .


Cum poate aşadar exista o noţiune obiectivă de bunăstare ?


Să ne gândim , prin analogie , la conceptul de sănătate fizică .


Conceptul de sănătate fizică nu este definit .


După cum tocmai ne-a spus Michael Specter , a suferit modificări de-a lungul anilor .


În vremea când această statuie a fost sculptată , speranţa de viaţă era în jur de 30 de ani .


Acum este în jur de 80 de ani în ţările dezvoltate .


La cum ne amestecăm în treburile geneticii , s-ar putea să ajungem nişte vremuri când faptul de a nu putea termina un maraton la vârsta de 200 de ani va fi considerat o groaznică dizabilitate .


Genul acela de afecţiune pentru care oamenii organizează acţiuni caritabile .


( Râsete ) Simplul fapt că noţiunea de sănătate este mereu supusă revizuirii nu înseamnă că e golită de înţeles .


Distincţia dintre o persoană sănătoasă şi una moartă e la fel de clară şi de consecventă ca oricare altă distincţie ştiinţifică .


Mai trebuie observat că pot exista mai multe piscuri în acest peisaj moral . Pot exista mai multe moduri la fel de bune în care oamenii să prospere . Pot exista mai multe moduri de a organiza o societate umană pentru a maximiza nivelul de bunăstare .


Este oare astfel subminată noţiunea obiectivă de moralitate ?


Să ne gândim la cum vorbim despre mâncare . Nu aş putea susţine niciodată că există un singur mod sănătos de a mânca .


Există cu siguranţă o gamă largă de produse care pot constitui o alimentaţie sănătoasă .


Însă există în orice caz o distincţie clară între mâncare şi otravă .


Faptul că există multe răspunsuri corecte la întrebarea „ Ce putem mânca ? ” nu ne duce la concluzia că nu există adevăruri care pot fi descoperite despre nutriţia umană .


Mulţi oameni se tem că o ordine morală universală presupune precepte morale care nu admit excepţii .


Deci , spre exemplu , dacă este greşit să minţi , atunci trebuie să fie întotdeauna greşit să minţi , iar dacă poţi găsi o excepţie , atunci nu există conceptul de adevăr moral .


De ce am crede aşa ceva ?


Să ne referim , prin analogie , la jocul de şah .


Dacă vrei să joci şah cu succes , un principiu de bază ar fi " " Nu renunţa la regină " " .


Dar în mod evident pot exista şi excepţii .


Câteodată , a renunţa la regină este o mutare genială .


Câteodată , a renunţa la regină este singurul lucru bun de făcut .


Şi totuşi , şahul este un domeniul al completei obiectivităţi .


Faptul că există şi excepţii nu schimbă asta cu nimic .


Acum ajungem la diferitele tipuri de mutări pe care le putem face în sfera moralului .


Să ne gândim la spinoasa problemă a corpurilor femeilor . Ce să ne facem cu ele ?


Uite un lucru pe care putem să-l facem : putem să le acoperim .


Poziţia generală a comunităţii noastre intelectuale este că , deşi poate nu ne place , deşi am considera asta „ greşit ” în Boston sau Palo Alto , nu ţine de noi să judecăm mândrii membrii ai unei culturi străvechi care îşi forţează soţiile şi fiicele să se acopere cu saci de pânză .


Şi cine suntem noi să spunem că este greşit ca ei să le bată cu cabluri de oţel , sau să le arunce cu acid sulfuric în faţă dacă ele refuză privilegiul de a fi sufocate în acest fel ?


Sau dimpotrivă , cine suntem noi să nu spunem aşa ceva ?


Cine suntem noi să ne prefacem că ştim atât de puţin despre bunăstarea umană încât să ne abţinem de la a judeca astfel de practici ?


Nu vorbesc despre purtarea de bunăvoie a unui văl , femeile ar trebui să poată purta orice doresc , din punctul meu de vedere .


Dar ce înseamnă „ de bunăvoie ” într-o comunitate unde , atunci când o fată este violată , primul instinct al tatălui său este să o ucidă pentru că l-a dezonorat ?


Lăsaţi gândul acesta să vi se înfiripeze în minte pentru o clipă . Fiica voastră este violată , şi voi vreţi să o omorâţi .


Care sunt şansele ca acesta să reprezinte o culme al bunăstării umane ?


Prin asta nu vreau să spun că noi avem soluţia perfectă în societatea noastră .


Spre exemplu , aşa arată un stand de ziare aproape oriunde în lumea civilizată .


Ce-i drept , pentru mulţi bărbaţi ar fi nevoie de o diplomă în filozofie pentru a vedea ce e în neregulă cu aceste imagini .


( Râsete ) Dar dacă suntem într-o dispoziţie reflexivă putem să ne întrebăm : Este aceasta cea mai bună expresie a echilibrului psihologic în ceea ce priveşte noţiuni precum tinereţea şi frumuseţea şi trupurile femeilor ? ” Este acesta mediul optim pentru a ne creşte copiii ?


Probabil că nu . Atunci , poate că există un punct în spectrul delimitat de aceste două extreme care se situează mai aproape de echilibru .


( Aplauze ) Poate că există multe asemenea puncte . Repet , luând în considerare alte schimbări în cultura umană , ar putea exista multe piscuri în peisajul moral .


Dar ce trebuie remarcat este că avem mult mai multe moduri de a nu ajunge pe un pisc .


Ceea ce eu personal găsesc ironic este faptul că singurii oameni care sunt în principiu de acord cu mine şi care cred că există răspunsuri corecte şi greşite la întrebările morale sunt , într-un fel sau altul , demagogi religioşi .


Bineînţeles , ei cred că au răspunsurile corecte la problemele morale pentru că şi-au primit răspunsurile de la o voce dintr-un vârtej şi nu pentru că au făcut o analiză inteligentă a premiselor şi condiţiilor bunăstării oamenilor şi a animalelor .


De fapt , permanentizarea religiei cu rolul de lentilă prin care majoritatea oamenilor privesc problemele morale a dus la separarea discuţiilor morale de întrebările reale referitoare la suferinţa fiinţelor vii .


De asta ne pierdem timpul vorbind despre căsătoria între persoane de acelaşi sex şi nu despre genocid sau despre proliferarea nucleară sau sărăcie sau orice altă problemă cu consecinţe enorme .


Dar demagogii au dreptate într-o privinţă , şi anume : avem nevoie de o viziune universală asupra valorilor umane .


Ce ne împiedică să avem aşa ceva ?


Un lucru de remarcat este faptul că facem ceva diferit când vorbim despre moralitate , mai ales dintr-o perspectivă seculară , academică , ştiinţifică .


Când vorbim despre moralitate , respectăm diferenţele de opinie mai mult decât în orice alt domeniu al vieţii noastre .


Spre exemplu , Dalai Lama se trezeşte în fiecare dimineaţă meditând la compasiune El crede că a-ţi ajuta semenii este o componentă integrantă a fericirii umane .


Pe de altă parte îl avem pe Ted Bundy , căruia îi făcea o plăcere deosebită să răpească şi să violeze şi să tortureze femei tinere .


S-ar putea spune că cei doi au o reală diferenţă de opinii privitoare la cum e mai bine să-ţi petreci timpul .


( Râsete ) Majoritatea intelectualilor occidentali văd o asemenea situaţie şi spun : „ Păi , nu există nimic care să arate că Dalai Lama procedează bine cu adevărat , nu cu adevărat sau că Ted Bundy chiar procedează greşit şi care permite o dezbatere reală ce ar putea ţine de domeniul ştiinţei .


Unuia îi place ciocolata , celuilalt vanilia .


N-ar trebui să existe nimic ce unul ar putea spune celuilalt în aşa fel încât să-l convingă . " " Observaţi că nu facem asta în domeniul ştiinţei .


În stânga îl vedem pe Edward Witten ,


expert în teoria corzilor .


Dacă îi întrebi pe cei mai buni fizicieni contemporani care e cel mai bun fizician contemporan , jumătate vor spune că acela e Ed Witten .


Cealaltă jumătate vor spune că nu le place întrebarea .


( Râsete ) Aşadar , ce s-ar întâmpla dacă m-aş duce la o conferinţă a fizicienilor şi aş spune : „ Teoria corzilor e o tâmpenie .


Nu pot să rezonez cu ea . Eu personal aleg să văd microuniversul altfel .


Nu îmi place şi gata . ” ( Râsete ) Ei bine , nimic nu s-ar întâmpla , pentru că nu sunt un fizician , nu înţeleg teoria corzilor .


Sunt un Ted Bundy al teoriei corzilor .


( Râsete ) Nu aş vrea să fiu într-un club de teoria corzilor care e dispus să mă accepte ca membru .


Dar tocmai asta e ideea .


Când vine vorba despre fapte , opiniile personale trebuie ignorate .


Asta implică existenţa unui domeniu de expertiză .


Aşa se întâmplă atunci când cunoştinţele contează .


Cum am reuşit să ne convingem că în sfera moralului nu există expertiză morală , sau talent moral sau chiar geniu moral ? Cum anume ne-am convins


că fiecare opinie trebuie să conteze ? Cum anume ne-am convins


că fiecare cultură are un punct de vedere aparte care merită luat în considerare ?


Au talibanii un punct de vedere aparte în ceea ce priveşte fizica pe care ar trebui să-l luăm în considerare ? Nu .


( Râsete ) De ce ar fi ignoranţa lor mai puţin strigătoare în ceea ce priveşte bunăstarea oamenilor ?


( Aplauze ) De asta cred eu că are nevoie lumea acum .


E nevoie ca oamenii ca noi să recunoască faptul că există răspunsuri corecte şi greşite la întrebările despre bunăstarea oamenilor , şi că moralitatea depinde de aceste răspunsuri .


Este posibil ca unii indivizi sau chiar ca unele culturi întregi să aibă valori greşite . Ceea ce înseamnă că e posibil ca ei să aibă credinţe şi aspiraţii care cu siguranţă vor duce la suferinţă umană inutilă .


Simplul fapt de a recunoaşte asta ne va schimba discursul despre moralitate .


Trăim într-o lume în care graniţele dintre naţiuni înseamnă din ce în ce mai puţin , iar într-o zi nu vor mai însemna nimic .


Trăim într-o lume plină de tehnologii distructive , iar acest rău nu mai poate fi îndreptat , întotdeauna va fi mai uşor să distrugem decât să reparăm .


Mi se pare aşadar mai mult decât evident că nu mai putem respecta şi tolera viziunile semnificativ diferite asupra bunăstării umane mai mult decât respectăm şi tolerăm viziunile semnificativ diferite referitoare la modul în care se răspândesc bolile sau la normele de siguranţă pentru construcţii şi avioane .


Pur şi simplu trebuie să cădem de acord cu privire la cele mai importante întrebări despre viaţă .


Iar pentru a realiza asta , trebuie să recunoaştem că aceste întrebări au răspunsuri .


Vă mulţumesc foarte mult .


( Aplauze ) Chris Anderson : Ăsta da discurs controversat .


Membri ai acestui public sau oameni de oriunde altundeva din lume s-ar putea să strige de furie când aud asta , sau , în fine , unii dintre ei …


Alegerea cuvintelor pare să fie foarte importantă aici .


Când vorbeai despre văl , despre femeile îmbrăcate în saci de pânză ,


eu am trăit în lumea musulmană , am vorbit cu multe femei musulmane .


Şi unele dintre ele ar fi zis altceva . Ar fi zis , „ De fapt , asta e o încununare a specificităţii feminine , ajută la construirea ei şi este un rezultat al faptului că … ” - şi aceasta este poate o viziune psihologică sofisticată - „ nu te poţi încrede în poftele bărbatului . ”


Vreau să spun , poţi să porţi o conversaţie cu o astfel de femeie fără a părea un fel de imperialist cultural ?


Sam Harris : Înţeleg , eu am încercat să rezum totul într-o frază spusă contracronometru , dar problema se pune , ce înseamnă „ de bunăvoie ” în contextul în care bărbaţii au anumite aşteptări şi cu siguranţă vei fi tratată într-un anume fel dacă nu te acoperi cu vălul ?


Dacă cineva din sala aceasta ar vrea să poarte un văl sau o pălărie foarte haioasă sau să se tatueze pe faţă … Cred că ar trebui să fim liberi să facem de bunăvoie orice vrem , dar trebuie să fim sinceri în legătură cu constrângerile la care sunt supuse aceste femei .


Şi deci cred că nu trebuie să ne grăbim să le credem întotdeauna pe cuvânt , mai ales când afară sunt 48 de grade şi ele poartă o burqua lungă până în pământ .


C.A. : Multă lume ar vrea să creadă în acest concept de progres moral .


Dar cum se împacă asta cu teoria ta ?


Din câte am înţeles , poţi împăca asta cu o lume care să nu devină astfel uni-dimensională , unde toţi trebuie să gândim la fel .


Descrie-ne cum , călătorind în viitor cu 50 de ani , cu 100 de ani , cum ţi-ai imagina tu lumea , echilibrând progresul moral cu bogăţia .


S.H. : Cred că odată ce recunoaştem că suntem pe cale să înţelegem minţile noastre la nivelul creierului , şi deci foarte detaliat , atunci trebuie să recunoaştem că o să înţelegem şi toate caracteristicile noastre pozitive şi negative până în cel mai mic detaliu .


Aşadar , vom reuşi să înţelegem emoţii sociale pozitive precum empatia şi compasiunea , şi vom înţelege şi factorii care le cauzează , fie ei genetici , fie că depind de modul cum oamenii îşi vorbesc unul altuia , fie că depind de un anumit sistem economic . Pe măsură ce începem să clarificăm asta , vom cădea în mod inevitabil de acord în ceea ce priveşte aceste fapte .


Nu o să fie totul după bunul plac al fiecăruia .


N-o să putem spune , ştiu eu , a-mi face fata să poarte vălul încă de la naştere e la fel de bine ca a o învăţa să fie încrezătoare şi bine educată într-o lume în care bărbaţii doresc femei .


Nu e nevoie de o bursă de performanţă ştiinţifică ca să-ţi dai seama că a forţa femeile să se acopere e o idee rea . Dar la un moment dat vom putea să scanăm creierele tuturor celor implicaţi şi pur şi simplu să-i interogăm .


Putem spune că oamenii din aceste sisteme îşi iubesc fiicele la fel de mult ?


Şi cred că sunt răspunsuri evidente la această întrebare .


C.A. : Şi dacă rezultatele arată că într-adevăr le iubesc , eşti gata să îţi schimbi poziţia pe care acum instinctiv o adopţi faţă de aceste chestiuni ?


S.H. : Da , este evident că poţi iubi pe cineva în condiţiile unui sistem complet delirant .


Se poate spune : „ Pentru că ştiam că fiul meu homosexual avea să ajungă in iad dacă îşi găsea un iubit , i-am retezat capul . Iar acesta a fost cel mai mărinimos lucru pe care îl puteam face . ” Dacă pui toate astea cap la cap da , cred că reiese sentimentul de dragoste .


Însă , din nou , trebuie să ne gândim la bunăstare într-un context mai larg .


E vorba despre noi toţi , nu despre un singur om exaltat care se aruncă în aer în autobuz .


C.A. : Chiar mi-ar plăcea să continuăm conversaţia pentru ore în şir .


Nu avem aşa ceva la dispoziţie , poate cu altă ocazie . Mulţumim că ai participat la TED .


S.H. : A fost o onoare . Vă mulţumesc .


( Aplauze )


( Muzică ) ( Aplauze ) Vă mulţumesc . ( Aplauze ) Mulţumesc . Mă simt privilegiat să fiu aici .


Acum câteva săptămâni am văzut un video pe YouTube cu o congresmană , Gabrielle Giffords , în fazele timpurii ale recuperării ei după unul din acele gloanţe groaznice .


Acesta i-a intrat prin emisfera cerebrală stângă şi i-a compromis zona lui Broca , centrul vorbirii din creier .


Şi la această şedinţă Gabby lucra cu un logoped şi se lupta să pronunţe unele dintre cele mai de bază cuvinte şi se poate vedea cum devine din ce în ce mai devastată până când , în final , izbucneşte în lacrimi şi începe să plângă fără niciun cuvânt , în braţele terapeutului .


Şi după câteva momente terapeutul încearcă o altă abordare şi încep să cânte împreună , şi Gabby începe să cânte printre lacrimi , şi se poate auzi clar cum pronunţă cuvintele unei melodii ce descrie ceea ce simte , şi cântă , cu o notă descendentă ea cântă „ Să strălucească , să strălucească , să strălucească . " "


Acesta este un memento puternic şi zguduitor al felului cum frumuseţea muzicii are capacitatea de a vorbi acolo unde cuvintele se termină , în acest caz luat ad-litteram .


Văzând acest video cu Gabby Giffords , mi-am amintit de munca lui Dr . Gottfried Schlaug , unul din oamenii de ştiinţă proeminenţi ce studiază muzica şi creierul , la Harvard , iar Schlaug propune o terapie numită Terapia Intonării Melodice devenită acum foarte populară în terapia prin muzică .


Schlaug a constatat că pacienţii cu AVC care erau afazici nu puteau alcătui propoziţii de două-trei cuvinte , dar totuşi puteau cânta versurile unei melodii , fie că era „ Mulţi ani trăiască ! " " sau melodia favorită de Eagles sau Rolling Stones .


Şi după 70 de ore de lecţii intensive de cântat , a constatat că muzica putea literalmente să refacă circuitele neuronale ale pacienţilor şi să creeze un centru al vorbirii omolog în emisfera dreaptă pentru a compensa emisfera stângă afectată .


La 17 ani l-am vizitat pe Dr . Schlaug în laboratorul său şi într-o după-masă m-a condus prin cele mai noi cercetări despre muzică şi creier , arătându-mi cum muzicienii au o structură cerebrală fundamental diferită faţă de ne-muzicieni , cum muzica şi ascultatul muzicii pot pur şi simplu pune în funcţiune întregul creier , de la cortexul prefrontal până în spate la cerebel , cum muzica devine o modalitate neuropsihiatrică de a ajuta copiii cu autism , persoanele care se luptă cu stres , anxietate sau depresie , cum pacienţii cu Parkinson avansat constată că tremuratul şi ţinuta caracteristică li se ameliorează când ascultă muzică


şi cum pacienţii în ultimul stadiu de Alzheimer , a căror demenţă e atât de înaintată , încât nu-şi mai recunosc familia , pot distinge o piesă a lui Chopin la pian , piesă pe care au învăţat-o în copilărie .


Dar am avut un motiv ascuns pentru care l-am vizitat pe Gottfried Schlaug şi anume că eram la răscruce de drumuri , încercând să aleg între muzică şi medicină .


Tocmai absolvisem facultatea şi lucram ca cercetător asistent la laboratorul lui Dennis Selkoe , studiind boala lui Parkinson la Harvard şi îndrăgostisem de neurologie . Vroiam să devin chirurg ,


un doctor ca Paul Farmer sau Rick Hodes , astfel de neînfricaţi ce merg în locuri ca Haiti sau Etiopia şi lucrează cu pacienţi cu SIDA cu tuberculoză rezistentă la medicamente sau cu copii desfiguraţi de cancer .


Vroiam să devin acel medic al Crucii Roşii , acel medic fără frontiere .


Pe de altă parte , am cântat la vioară toată viaţa .


Pentru mine , muzica era mai mult decât pasiune . Era obsesie .


Era ca oxigenul . Am avut norocul să studiez la Juilliard School în Manhattan şi să debutez cu Zubin Mehta şi orchestra filarmonicii israeliene în Tel Aviv şi s-a aflat că Gottfried Schlaug a studiat orga la Conservatorul din Viena , dar a renunţat la dragostea pentru muzică pentru a-şi urma cariera în medicină . Şi în acea după-masă a trebuit să-l întreb : „ Cum de aţi decis aşa ? " "


Iar el a spus că şi acum uneori şi-ar dori să se poată întoarce să cânte la orgă aşa cum făcea pe vremuri şi că în cazul meu medicina putea să aştepte , dar vioara pur şi simplu nu .


După alţi doi ani de studiu al muzicii m-am decis să încerc imposibilul înainte de a da examenul de admitere la medicină - MCAT şi de a intra la medicină ca un bun băiat indian , pentru a deveni următorul Dr . Gupta . ( Râsete ) Am decis să încerc imposibilul , m-am prezentat la o audiţie la onorata Filarmonică din Los Angeles .


A fost prima mea audiţie şi , după trei zile de interpretare în spatele unui paravan , mi s-a oferit locul în orchestră .


Era ca un vis . Era un vis nesperat să cânt într-o orchestră , să interpretez în faimoasa sală de concerte Walt Disney , într-o orchestră dirijată acum de faimosul Gustavo Dudamel , dar , mult mai important pentru mine , să fiu în mijlocul unor muzicieni şi mentori care au devenit noua mea familie , noul meu leagăn muzical .


După un an am întâlnit un muzician care studiase şi el la Juilliard , care m-a ajutat profund să-mi găsesc propria voce şi să-mi cizelez identitatea de muzician .


Nathaniel Ayers a fos contrabasist la Juilliard , dar avusese o serie de episoade psihotice pe la 20 de ani . A fost tratat cu torazină în Bellevue , sfârşind să trăiască fără adăpost pe străzile din Skid Row din Los Angeles cu 30 de ani mai târziu .


Povestea lui Nathaniel a devenit o torţă pentru sprijinul celor fără adăpost şi a celor cu probleme de sănătate mintală din întreaga SUA , aşa cum a fost prezentată în cartea şi filmul „ The Soloist " " , dar eu i-am devenit prieten şi profesor de vioară , şi i-am spus că oriunde ar avea vioara sa şi oriunde aş avea-o pe e mea , i-aş da o lecţie de interpretare .


De câte ori îl vedeam pe Nathaniel pe Skid Row , constatam cum muzica avea puterea să-l aducă înapoi chiar din cele mai întunecate momente , din ceea ce părea a fi pentru ochiul meu neantrenat debutul unui episod schizofrenic .


Cântând pentru Nathaniel , muzica a căpătat un înţeles mai adânc . Acum era comunicare , o comunicare în care cuvintele dăduseră greş , o comunicare a unui mesaj care pătrundea mai adânc decât cuvintele , care se înregistra la un nivel primar fundamental în psihicul lui Nathaniel , venind ca o adevărată ofrandă muzicală din partea mea .


M-am surprins ofensat de faptul că cineva ca Nathaniel a putut fi vreodată fără adăpost pe Skid Row datorită bolii sale mentale , totuşi câte alte zeci de mii erau doar pe Skid Row , cu poveşti la fel de tragice , care nu vor avea niciodată vreo carte sau vreun film făcut despre ei , ce-i va lua de pe străzi ?


Chiar în mijlocul acestei crize , simţeam cumva că spiritul muzicii m-a ales pe mine atunci când , poate într-un sens naiv , simţeam că Skid Row avea nevoie de cineva ca Paul Farmer , nu de încă un interpret de muzică clasică ce cânta pe Bunker Hill .


Dar într-un final Nathaniel mi-a demonstrat că , dacă doresc cu ardoare schimbarea , dacă vreau să fie altfel , aveam deja instrumentul perfect pentru asta , că muzica era puntea de legătură dintre lumea mea şi a sa .


Un citat frumos al compozitorului romantic german Robert Schumann zicea : „ A trimite lumină în întunecimea inimii oamenilor , asta e datoria unui artist . " " E un citat cu adevărat zguduitor deoarece însuşi Schumann suferea de schizofrenie , sfârşindu-şi viaţa într-un azil .


Inspirat de ceea ce am învăţat de la Nathaniel , am format o orchestră pe Skid Row numită Simfonia Străzii , pentru a aduce lumina muzicii în cele mai întunecate locuri , interpretând pentru cei fără adăpost şi bolnavii mental din refugii şi spitale , pe Skid Row , interpretând în faţa veteranilor de război cu tulburări de stres post-traumatic , şi a celor încarceraţi , şi a celor declaraţi criminali bolnavi mintal .


După unul din concertele noastre de la Patton State Hospital din San Bernardino , o femeie a venit la noi cu faţa scăldată în lacrimi . Era paralizată şi tremura , avea acel zâmbet minunat zicând că nu mai ascultase niciodată muzică clasică , nu credea că îi va plăcea , niciodată nu auzise o vioară , dar auzind această muzică a fost parcă ar fi auzit razele de soare , că nimeni nu-i vizita niciodată şi că pentru prima dată în şase ani , când ne-a auzit cântând , s-a oprit din tremurat fără medicamente .


Brusc , ne-am dat seama că , prin aceste concerte , departe de scenă , departe de reflectoare , departe de fracuri , muzicienii devin canale de producere a unor extraordinare beneficii terapeutice ale muzicii asupra creierului , pentru un auditoriu care niciodată n-ar avea acces în această sală , niciodată n-ar avea acces la muzica noastră .


La fel cum medicina are datoria să vindece mai mult decât părţile constituente ale corpului , puterea şi frumuseţea muzicii transcende „ E " " -ul din mijlocul preaiubitului nostru acronim .


Muzica transcende frumuseţea estetică .


Sincronismul sentimentelor pe care le trăim când ascultăm o operă de Wagner sau o simfonie by Brahms , sau muzică de cameră de Beethoven ne face să ne amintim de umanitatea noastră comună , împărtăşită , conştiinţa adâncă comună , conştiinţa empatică care , după cum afirmă neuropsihiatrul McGilchrist , e puternic înrădăcinată în emisfera noastră dreaptă .


Iar pentru cei ce trăiesc în condiţii inumane din cauza bolii mentale , fără adăpost sau încarcerați , muzica şi frumuseţea ei le oferă o şansă de a transcende lumea din jurul lor , de a-şi aminti că încă au abilitatea de a trăi ceva frumos şi că umanitatea nu i-a uitat .


Şi scânteia acelei frumuseţi , a acelui umanism se transformă în speranţă şi ştim că , fie că alegem calea muzicii , fie a medicinei , e primul lucru pe care trebuie să-l implementăm în comunităţile noastre , în auditoriul nostru , dacă vrem să le insuflăm vindecarea din interior .


Aş dori să închei cu un citat de John Keats , poetul romantic englez , un citat faimos pe care , sunt sigur , toţi îl cunoaşteţi .


Şi Keats a renunţat la cariera în medicină pentru face poezie , dar a murit când a fost cu un an mai în vârstă decât mine .


Keats a spus aşa : „ Frumuseţea e adevăr şi adevărul frumuseţe .


Asta e tot ce ştii pe Pământ şi tot ce trebuie să ştii . " " ( Muzică ) ( Aplauze )


Mulţumesc tuturor de la TED , lui Chris şi Amy în special .


Nu-mi vine să cred că sunt aici .


Nu am mai dormit de săptămâni .


Neil şi cu mine stăteam şi comparam cât de puţin am dormit în aşteptarea acestui eveniment . N-am mai fost niciodată aşa emoţionat — şi fac aşa când sunt emoţionat , tocmai mi-am dat seama . O să vă vorbesc despre ce am făcut la această organizaţie numită 826 Valencia , iar apoi voi vorbi despre cum ne putem implica cu toţii în lucruri similare .


În anul 2000 locuiam în Brooklyn , incercam să termin prima mea carte , mă plimbam ameţit în fiecare zi pentru că scriam de la miezul nopţii până la 5 dimineaţa .


Aşa că în timpul zilei mă plimbam cuprins de ameţeală ..


nu eram capabil să gândesc limpede ziua , dar aveam un program flexibil .


În zona din Brooklyn unde locuiam , Park Slope , sunt foarte mulţi scriitori — există un procentaj foarte ridicat de scriitori raportat la oamenii obişnuiţi .


Am crescut având mulţi profesori în jurul meu .


Mama mea a fost profesoară , sora mea s-a făcut profesoară iar după facultate mulţi dintre prieteni au ales să predea .


Aşa că îi auzeam mereu vorbind despre viaţa lor şi cât de mult îi inspira , şi ei erau oamenii cei mai muncitori şi care îi inspirau cel mai mult pe ceilalţi .


Dar ştiam şi multe dintre lucrurile cu care se confruntau , dificultăţile cărora trebuiau să le facă faţă .


Şi una din acestea era că mulţi dintre prietenii mei care predau în şcolile publice nu reuşeau să menţină la un nivel ridicat notele elevilor , mai ales la citire şi compunere .


Mulţi dintre elevi veneau din familii în care nu se vorbeşte engleza acasă , mulţi dintre ei aveau diferite nevoi speciale , dificultăţi de învăţare . Şi bineînţeles că lucrau în şcoli care cel mai des erau subfinanţate .


Aşa că vorbeau cu mine despre asta şi spuneau , " " Ştii , ce ne trebuie cu adevărat sunt mai mulţi oameni , mai multe cadre , mai multă atenţie individuală , mai multe ore şi expertiză de la oameni care ştiu engleza şi pot lucra individual cu aceşti elevi " " . Eu i-am întrebat : " " Şi de ce nu lucraţi individual cu elevii ? " " Iar ei mi-au zis : " " Fiindcă avem cinci clase cu 30-40 de elevi fiecare .


Iar asta poate însemna 150 , 180 , 200 de elevi pe zi .


Cum am putea să dăm fiecărui elev fie şi numai o oră de atenţie individuală pe săptămână ? " " Ar trebui crescută exponenţial săptămâna de lucru şi clonaţi profesorii .


Şi aşa am început să discutăm despre asta .


Iar în acelaşi timp , mă gândeam la grupul numeros de cunoştinţe : scriitori , editori , ziarişti , absolvenţi , profesori asistenţi , toate categoriile .


Toţi oamenii aceştia care aveau programe cât de cât flexibile şi care lucrau cu limba engleză — sper că şi eu lucrez cu limba engleză , doar că nu o vorbesc prea bine acum . Încerc . Mi-a venit de hac acel ceas .


Dar toţi cei pe care îi ştiam erau conştienţi de importanţa cuvântului scris în ceea ce priveşte dezvoltarea democraţiei , a unei vieţi pline de cunoştinţe .


Aşa că aveau timp şi cunoştinţe , dar în acelaşi timp nu exista niciun demers de care să ştiu în comunitatea mea pentru a aduce laolaltă aceste două comunităţi .


Aşa că atunci când m-am întors în San Francisco am închiriat o clădire .


Iar ideea a fost punem revista McSweeney ' s — McSweeney ' s Quarterly , pe care o publicam de 2 sau 3 ori pe an , şi alte câteva reviste — urma să o mutăm într-un birou pentru prima oară .


Înainte era în bucătăria mea din Brooklyn .


Urma s-o mutăm într-un birou , şi urma să împărţim spaţiul cu un centru de meditaţii .


Aşa că ne-am gândit , " " O să fie toţi aceşti scriitori şi editori şi toată lumea — un fel de comunitate a scrisului care oricum vine la birou în fiecare zi , de ce n-am deschide partea din faţă a clădirii pentru a veni după şcoală , şi să primească ajutor la temele scrise , în aşa fel încât să nu existe graniţe între aceste 2 comunităţi ? " " Aşa că ideea era să lucrăm la ceea ce trebuia să lucrăm , la 2 : 30 intră elevi şi laşi deoparte ce faci , sau faci schimb , sau termini mai târziu sau cum o fi .


Îţi dedici acele ore ale după-amiezii elevilor din cartier .


Aşa că aveam locul , l-am închiriat , proprietarul era de acord . Era o pictură murală , de Chris Ware care explica întreaga istorie a cuvântului scris , pe perete — îţi ia mult s-o înţelegi şi trebuie să stai în mijlocul drumului .


Aşa că am închiriat acest spaţiu .


Şi totul era grozav , doar că proprietarul a zis , " " Ei bine , spaţiul e alocal pentru comerţ , trebuie să veniţi cu o idee .


Trebuie să vindeţi ceva .


Nu puteţi să aveţi doar un centru de meditaţii " " . Iar noi ne-am gândit , " " Ha ha ! Pe bune ! " " Şi nu ne-am putut gândi la nimic ce am putea vinde , dar ne-am documentat .


Camera fusese înainte o sală de fitness , aşa că podeaua era de cauciuc , tavanul era antifonat , erau lumini fluorescente .


Am dat toate astea jos şi am dat peste podele minunate de lemn , grinzi vopsite şi arăta — în timp ce renovam locul , cineva a zis , " " Ştii , seamănă cu coca unui vas " " .


Şi am aruncat o privire şi altcineva a zis , " Păi , ar trebui să vindeţi chestii pentru corsari " Aşa că asta am făcut . Şi toată lumea a râs , şi ne-am zis , " " Nu e o idee aşa de rea .


Să vindem provizii pentru piraţi " " . Ăsta este magazinul cu produse pentru piraţi .


" " Vedeţi , am făcut o schiţă pe un şerveţel .


Un tâmplar grozav a făcut toate chestiile astea , şi l-am făcut să arate ca un loc cu provizii pentru piraţi .


Aici vedeţi scânduri vândute la bucată şi avem produse contra scorbutului ;


avem picioare de lemn , care sunt făcute manual şi ajustate ;


sus vedeţi raftul pentru acoperitoare de ochi , cele negre pentru uzul zilnic , acoperitoarele normale , apoi sunt cele pastel şi de alte culori pentru când ieşi seara în oraş — ocazii speciale , bar mitzvah , din astea .


Deci am deschis locul ăsta . Iar ăsta e un cazan pe care l-am umplut cu comori în care elevii scormonesc :


aici sunt ochi de rezervă , în caz că îţi pierzi unul ;


aici sunt nişte inscripţii pe care le avem peste tot : " " Farse pentru piraţi " " .


Cât timp citeşti inscripţia , tragem de o frânghie din spatele tejghelei şi îţi cad în cap 8 mopuri .


Asta e doar ideea mea — m-am gândit că trebuie să-ţi cadă ceva în cap .


S-a ajuns la mopuri . Iar aici e teatrul de peşti , care e de fapt un acvariu cu trei scaune în faţă , şi fix în spatele lui am amenajat locul ăsta . Adică spaţiul pentru meditaţii .


Aşa că aici e centrul pentru meditaţii , iar în spate sunt birourile McSweeney ' s , unde lucrăm cu toţii la revistă şi la editarea cărţilor şi toate cele .


Copiii intră — sau cel puţin noi ne-am gândit că ar intra . Ar trebui să revin un pic .


Am amenajat locul , am deschis , am petrecut luni în şir renovând locul .


Aveam mese , scaune , computere , de toate .


Am fost la o licitaţie online la un Holiday Inn din Palo Alto şi am cumpărat imediat 11 computere Apple G4 .


Oricum , le-am adus , le-am instalat şi am aşteptat .


La început eram eu cu 12 dintre prietenii mei , oameni pe care îi ştiam de ani de zile şi care erau scriitori din cartier .


Şi am stat . La 2 : 30 am pus un panou pe trotuarul din faţă pe care scria " " Meditaţii gratuite pentru orice subiecte legate de engleza sau de compunere — Intraţi , totul e gratis " " . Şi ne-am gândit " " Oh , o să dărâme uşile , o să adore ideea " " . Şi n-a fost aşa .


Aşa că am aşteptat , ne-am aşezat la mese , am aşteptat .


Şi toată lumea a început să se descurajeze pentru că aşteptam de săptămâni întregi şi efectiv nu venea nimeni .


Şi apoi cineva ne-a atras atenţia că poate nu aveau încredere în noi , pentru că ne aflam într-un magazin pentru piraţi . Nu ne-am gândit la asta , ştiţi ?


Şi cam pe atunci am convins o femeie pe nume Nineveh Caligari , de mult timp învăţătoare în San Francisco — acum preda în Mexico City , avea experienţa necesară , ştia totul despre educaţie , era în legătură cu toţi profesorii şi membrii comunităţii din cartier . Am convins-o să se mute din Mexico City unde preda ;


a venit ca director executiv .


Imediat a intrat în legătură cu profesorii şi cu părinţii şi cu elevii şi toate cele , şi dintr-o dată era chiar plin în fiecare zi .


Şi ceea ce încercam să oferim în fiecare zi era atenţie individuală .


Scopul era să putem lucra cu fiecare copil în parte .


Ştiţi , s-a dovedit că între 35 şi 40 ore de atenţie individuală pe an pot face ca un elev să crească la note cu un punct .


Aşa că pentru majoritatea elevilor engleza nu era vorbită acasă .


Vin aici , de multe ori părinţii lor — nu se poate vedea , dar există nişte bănci pe care le-am cumpărat la o licitaţie în Berkeley — părinţii stau uneori şi îşi urmăresc copiii la meditaţii .


Aşa că asta era ideea de bază , atenţie individuală .


Şi ne-am trezit în fiecare zi plin cu copii .


Dacă eşti pe strada Valencia prin apropiere pe la ora 2 , 2 : 30 , deseori eşti călcat în picioare de copiii cu rucsacele lor mari , sau ce-o fi , efectiv alergând spre locul ăsta . Lucru tare ciudat , pentru că e într-un fel o şcoală .


Dar la nivel psihologic era ceva un pic diferit în situaţia asta .


Şi apoi , nu era niciun fel de critică .


Copiii nu veneau la " " Centrul pentru copiii care au nevoie de mai mult ajutor " " sau ceva de genul acesta . Era 826 Valencia .


În primul rând , era un magazin pentru piraţi , ceea ce era o nebunie .


În al doilea rând , era o editură în spate .


Aşa că stagiarii noştri lucrau chiar la aceleaşi mese , cot la cot , computer lângă computer cu elevii .


Aşa că a devenit un centru de meditaţii — editură , noi aşa îi zicem — şi un centru de creaţie .


Intră şi se întâmplă să lucreze cu un elev la liceu chiar să lucreze la un roman — pentru că aveam şi elevi foarte talentaţi .


Deci nu-i critică nimeni .


Toţi lucrează unii lângă alţii . Este un efort creator .


Văd nişte adulţi . Le influenţează comportamentul .


Aceşti adulţi , toţi lucrează în domeniul lor .


Se pot duce să-i întrebe ceva pe aceşti adulţi şi de aici porneşte totul .


E un fel de polenizare încrucişată . Singura problemă , în special pentru adulţii care lucrează la McSweeney ' s care nu au fost pe deplin de acord când s-au băgat în aşa ceva , era că e o singură baie . Cu în jur de 60 copii pe zi , avem o problemă .


Dar ştiţi , pentru copii , e ceva legat de o temă terminată într-o zi , şi să primească atâta atenţie — ajung acasă şi au terminat . Nu mai pierd vremea ,


nu-şi mai fac tema în faţa televizorului .


Se pot duce acasă la 5 : 30 , să stea cu familia , să se bucure de hobby-urile lor , să iasă afară , să se joace .


Şi astfel familia e fericită .


Mai multe familii fericite în cartier înseamnă o comunitate fericită .


Iar o grămadă de comunităţi fericite laolaltă înseamnă un oraş şi o lume fericită .


Deci răspunsul la toate problemele sunt temele ! Asta e — atenţie individuală .


Deci am început cu 12 voluntari , şi apoi am avut cam 50 . Şi apoi câteva sute .


Iar acum avem 1400 voluntari înregistraţi .


Şi este extrem de simplu să devii voluntar .


Secretul este că , deşi ai doar două ore pe lună , acele două ore lângă un elev , atenţia concentrată asupra lui , aruncând o rază de lumină asupra muncii lui , asupra gândurilor şi felului său de a se exprima , e ceva care-l va schimba total , pentru că foarte mulţi elevi n-au mai avut parte de aşa ceva înainte .


Aşa că am zis " " Deşi ai doar 2 ore într-o duminică la fiecare 6 luni , nu contează . E de ajuns " " . Deci în principal aşa a crescut atât de repede numărul voluntarilor .


Apoi ne-am zis " " Deci , ce-o să facem cu spaţiul ăsta în timpul zilei. pentru că trebuie să fie folosit şi înainte de 2 : 30 ? " " Aşa că am început să aducem copii şi în timpul zilei .


Deci în fiecare zi are loc o excursie în care creează toţi împreună o carte ; Aici vedeţi cum este scrisă .


Asta este una dintre clasele care s-a entuzismat mult prea tare în legătură cu scrisul .


Trebuie doar să îndrepţi o cameră spre elevi şi mereu arată aşa .


Asta e une dintre cărţile pe care le-au făcut .


Observaţi titlul , " " Cartea care n-a fost niciodată împrumutată : Titanic " " .


Prima replică din carte este " " A fost odată o carte pe nume Cindy care era despre Titanic " " . Aşa că , între timp , e un adult în spate care scrie totul , şi ia treaba foarte în serios , chestie care îi uimeşte .


Aşa că aveam şi mai mulţi meditatori pe care să-i folosim .


Asta e o poză cu doar câţiva dintre ei în timpul unui eveniment .


Profesorii cu care lucrăm — totul e diferit la profesori — ei ne spun ce să facem .


Ne-am apucat de treabă cu gândul că " " Suntem complet maleabili . Voi o să ne spuneţi .


Părinţii o să ne spună .


Profesorii o să ne spună cum putem fi mai de folos " " . Şi ei au zis " " De ce nu veniţi în şcoli ?


Ce se întâmplă cu elevii care nu vin la voi , care nu au părinţi activi care să-i aducă , sau care nu stau destul de aproape ? " " Apoi ne-am zis , " " Păi , avem 1400 oameni înscrişi ca voluntari .


Să răspândim vestea " " . Un profesor zice " " Am nevoie de 12 meditatori pentru următoarele 5 duminici .


Lucrăm pentru eseurile pentru facultate . Trimite-i " " . Aşa că am dat sfară în ţară : 1400 meditatori .


Oricine poate ajunge , să se înscrie . Vin cam cu jumătate de oră înaintea orei .


Profesorii le spun ce să facă , cum să facă , care e pregătirea lor , care e proiectul lor de până acum .


Lucrează sub îndrumarea profesorului , şi totul se petrece într-o mare sală .


Şi ăsta e cel mai dificil lucru pentru noi , oameni care vin direct de la lucru , de acasă , şi vin direct în sala de clasă şi lucrează direct cu elevii .


Şi astfel putem să lucrăm cu mii şi mii de elevi .


Iar o altă şcoală ne-a zis , " " Cum ar fi dacă v-am da o sală şi aţi sta toată ziua ? " " Aşa că aici este Sala Scriitorilor din Şcoala Everett , pe care am decorat-o în stil pirateresc .


E chiar la ieşirea din bilbiotecă . Şi aici lucrăm cu toţi cei 529 copii din ciclul secundar .


Acesta e ziarul lor , " " Straight-Up News " " , unde primarul Gavin Newsom scrie un editorial în ambele limbi — engleză şi spaniolă .


Într-o zi Isabel Allende ne-a scris şi ne-a zis " " Hei , de ce nu faceţi o carte cu elevii de liceu ?


Vreau să scrie despre cum să obţii pacea într-o lume violentă " " . Aşa că ne-am dus la liceul Thurgood Marshall , o şcoală cu care mai lucrasem şi la alte proiecte , şi le-am zis elevilor să pregătescă această temă .


Şi le-am zis , " " Isabel Allende o să vă citească toate eseurile la sfârşit .


O să le publice într-o carte .


O să finanţeze publicarea cărţii în format hârtie .


O să se găsească la toate librăriile din zona golfului San Francisco şi pe Amazon şi peste tot în lume " " . Aşa că toţi copiii au muncit mai din greu decât oricând altcândva în viaţa lor , pentru că exista un public din exterior , Isabel Allende era la celălalt capăt .


Cred că am avut cam 170 meditatori care au lucrat la carte cu ei aşa că totul a ieşit incredibil de bine .


Am dat o mare petrecere la sfârşit .


E o carte care se poate găsi oriunde . Iar asta a dus la o întreagă serie .


Puteţi vedea că Amy Tan a sponsorizat-o pe următoarea , " S-ar putea să ajung undeva "


Iar proiectul a continuat . Din ce în ce mai multe cărţi .


Acum am cam devenit dependenţi de treaba asta cu cărţile .


Copiii lucrează mai din greu decât au făcut-o vreodată în viaţa lor dacă ştiu că e ceva permanent , ştiu că va ajunge pe un raft , ştiu că nimeni nu poate nesocoti ceea ce ei au gândit şi au făcut , că ne-am ţinut de promisiune , am dedicat cuvintelor lor sute de ore de revizuiri — toată atenţia pe care am acordat-o gândurilor lor .


Odată ce au ajuns la acel nivel , ce au scris la acel nivel , nu se mai pot întoarce .


E o experienţă care îi schimbă .


Aşa că toate sunt vândute în magazine . Astea sunt lângă scânduri .


Vindem toate cărţile elevilor .


Unde altundeva să le pui , nu ?


Aşa că le vindem şi ceva ciudat a început să se întâmple cu magzinele . Magazinul , de fapt — deşi a început ca o glumă — chiar ieşeau bani din magazin .


Aşa că din asta plăteam chiria .


Şi poate e doar o chestie specifică San Francisco — nu ştiu , nu vreau să judec .


Dar oamenii intră — Şi asta era înainte de filmele cu piraţi şi toate cele !


Ieşeau mulţi bani . Nu mulţi bani , dar cât să plăteşti chiria , salariul întreg al unui angajat .


În stânga puteţi vedea hărţile cu oceanul .


Şi a devenit o poartă de acces spre comunitate ,


Oamenii vin şi zic , " " Ce — ?


Ce-i asta ? " " Nu vreau să înjur pe internet . E vreo regulă ? Nu ştiu .


Zic , " " Ce-i asta ? " " Şi oamenii intră şi află despre ce e vorba .


Şi apoi chiar acolo — de obicei e un lanţ mic aici — chiar acolo , văd copiii la meditaţii .


Asta e o excursie cu clasa . Aşa că îşi fac cumpărăturile , şi mai degrabă iau nişte slănină , sau seminţe pentru papagal , sau , poate un cârlig , sau un înveliş de cârlig pentru noapte , vindem toate aceste lucruri .


Aşa că treaba mergea chiar foarte bine cu magazinul .


Dar aducea atâţia oameni : profesori , donatori , voluntari , toată lumea . Pentru că e la stradă . Deschis tuturor .


Nu e un ONG undeva pe la etajul 30 al vreunei clădiri din centru . E chiar în cartierul pe care îl serveşte şi e deschis mereu publicului .


Deci a devenit un fel de întâmplare ciudată şi fericită .


Şi toţi oamenii pe care îi ştiam din Brooklyn au zis , " Ei bine , de ce nu facem şi aici un loc ca ăsta ? "


Mulţi dintre ei fuseseră profesori înainte sau voiau să fie profesori , aşa că au vorbit cu mulţi designeri locali , scriitori din zonă , şi au pus la cale totul independent de noi şi şi-au făcut treaba .


N-au vrut să vândă produse pentru piraţi ;


nu credeau că asta o să ţină acolo .


Deci , cu gândul la comunitatea de combatere a crimei din New York , au deschis Compania de Produse pentru Supereroi din Brooklyn .


Ăsta e minunatul design al lui Sam Potts .


A vrut să-l facă să arate ca unul din acele magazine de lăcătuşi care trebuie să aibă toate tipurile de servicii pe care le-au oferit vreodată .


Aşa că au deschis magazinul ăsta . Înăuntru e ca un Costco pentru supereroi — toate produsele într-o formă mai simplă .


Toate sunt lucrate manual .


Toate sunt produse refolosite , sau ceva de genul .


Toate ambalajele sunt făcute de Sam Potts .


Aici e unitatea de restricţionare a răufăcătorilor , unde copiii îşi pun părinţii . Aici e biroul .


Ăsta e un mic seif — trebuie să-ţi pui produsul aici , e ridicat cu un lift electric şi cel de la tejghea îţi zice că trebuie să reciţi jurământul eroismului , pe care îl spui dacă vrei să cumperi ceva . Şi asta le cam limitează vânzările .


Eu unul cred că e o problemă .


Pentru că trebuie să-l spui cu mâna pe inimă şi toate cele .


Astea sunt unele dintre produse . Toate sunt lucrate manual .


Asta e trusa pentru identitate secretă .


Dacă vrei să iei identitatea lui Sharon Boone , o americană director de marketing din Hoboken , New Jersey . E un dosar plin cu tot ce vrei să ştii despre Sharon Boone .


Deci , aici e locul unde-ţi probezi pelerina , şi apoi urci aceste 3 trepte de oţel şi apoi dăm drumul la 3 ventilatoare hidraulice din fiecare parte şi poţi vedea pelerina în acţiune .


Nu-i nimic mai rău decât , ştiţi , să te urci acolo , iar pelerina să nu se umfle , sau ceva de genul ăsta .


Apoi uşa secretă — ăsta e unul dintre rafturile pe care nu le vezi când intri , dar care se deschide încet .


Puteţi să le vedeţi în mijloc , lângă cârligele de căţărat .


Se deschide , iar în spate este centrul de meditaţii . Deci îl puteţi vedea aici .


Dar ăsta e — vreau doar să subliniez — sponsorizat local , construit de localnici .


Toţi designerii , toţi constructorii , toţi au fost locali , totul a fost pro-bono .


Eu doar am venit în vizită şi am zis , " " Da , vă descurcaţi grozav " " , sau ceva de genul . Asta a fost tot . Puteţi vedea ora în toate cele 5 cartiere ale New Yorkului în spate . Deci aşa arată locul în timpul orelor de meditaţii .


E foarte aglomerat . Aceleaşi principii : atenţie individuală , devotare totală muncii elevilor , şi un optimism fără limite şi posibilitatea de a crea şi a avea idei .


Şi în capul lor se naşte ideea asta atunci când trec prin magazinul ăla plin de chestii ciudate , nu ?


Deci e o şcoală , dar nu e o şcoală .


Clar nu e o şcoală , deşi lucrează cot la cot la mese , cu hârtie şi creioane , în fine .


Acesta e unul dintre elevi , Khaled Hamdan .


Puteţi citi citatul acesta .


Dependent de jocuri video şi de TV . Nu se putea concentra acasă .


A venit . A primit atenţia asta centrată pe el .


Şi nu i-a mai putut scăpa .


Aşa că la puţină vreme după a început să scrie . Îşi termină tema devreme — a devenit chiar dependent de a-şi termina tema devreme .


E o chestie ce dă dependenţă , să termini cu tema şi să ţi-o verifice cineva şi să ştii că o să poţi să faci şi tema următoare şi să fii pregătit pentru orele de a doua zi .


Aşa că a început să facă aşa , şi apoi s-a apucat de alte lucruri .


Acum a publicat în 5 cărţi .


A co-scris un documentar parodic despre superroi ce au eşuat se cheamă " " Super-Foşti " " . A scris o serie de cărţi despre " " Pinguinul Balboa " " , un pinguin luptător — boxer .


Acum câteva săptămâni a citit în faţa a 500 oameni la Symphony Space , la un eveniment pentru 826 New York . Deci e acolo în fiecare zi .


E foarte convingător . Acum îşi aduce şi verii .


Sunt 4 membri ai familiei care vin acolo în ficare zi .


Aşa că o să trec peste foarte repede .


Aici e în LA , Magazinul de Călătorii în Timp din Echo Park : " " Oricând ai fi , noi suntem deja atunci " " . E un fel de supermarket pentru călătorii în timp .


Puteţi vedea : totul e exact ca într-un supermarket .


Lipitori . Bucăţi de mamut . Au chiar şi propriul dozator : " " Defect . Reveniţi ieri " " . Oricum . O să trec mai departe .


Astea sunt locuri doar afiliate nouă , care fac acelaşi lucru : Str . Cuvânt din Pittsfield , Massachusetts . Pata de Cerneală din Cincinnati . Tinerii Vorbesc , San Francisco , California , locul care ne-a inspirat pe noi . Str . Studio din St . Louis . Peştera de Lilieci din Austin . Lupta cu Cuvintele din Dublin , Irlanda , înfiinţat de Roddy Doyle ; se va deschide în aprilie .


Acum o să trec la dorinţa TED — e ok ?


Ok ; am un minut . Deci dorinţa TED : Îmi doresc ca — voi şi toţi oamenii şi organizaţiile creative pe care le ştiţi — să găsească o modalitate să se implice direct în activităţile unei şcoli publice din zonă şi apoi să povestiţi cum v-aţi implicat , ca într-un an să avem o mie de exemple — o mie ! — de parteneriate ce contează .


Paşi înainte care să fie semnificativi !


Toate astea pot fi lucruri pe care poate le faceţi deja .


Ştiu că mulţi oameni din această sală deja fac lucruri interesante .


Ştiu sigur asta . Deci spuneţi-ne aceste poveşti şi inspiraţi-i pe alţii pe site .


Am creat un site ,


o să trec de la " " eu " " la " " noi " " sperăm : Sperăm că participanţii la această conferinţă vor încuraja o nouă eră de participare în şcolile publice .


Sperăm că veţi prelua conducerea în combinarea spiritului vostru inovator şi expertizei cu cel al profesorilor inovatori din comunitatea voastră .


Mereu lăsaţi-i pe profesori să deschidă calea .


Ei vă vor spune cum puteţi fi de folos . Sper să vă implicaţi şi să ajutaţi .


Sunt mii şi mii de moduri .


Puteţi merge la şcoala din cartierul vostru şi să vorbiţi cu profesorii . Vă vor spune mereu cum să ajutaţi .


Deci — acesta e Hot Studio din San Francisco , au făcut o treabă fenomenală .


Pe site au apărut deja câteva poveşti , multe idei . Se numeşte " " A fost odată o şcoală " " , eu cred că e un titlu excelent .


Pe site vor apărea toate proiectele care apar în urma acestei conferinţe . Deci vizitaţi site-ul ; vedeţi multe idei . Deci puteţi fi inspiraţi de ei , apoi adăugaţi propriile proiecte , odată ce le demaraţi .


Hot Studio a făcut o treabă grozavă într-un timp foarte scurt , aşa că vizitaţi site-ul .


Dacă aveţi vreo întrebare , întrebaţi-l pe tipul ăsta , directorul nostru pe programe naţionale . El răspunde la telefon .


Îi scrieţi un e-mail , vă răspunde la orice întrebare vă trece prin minte .


Şi el vă va inspira şi vă va ajuta să începeţi şi vă va ghida de-a lungul procesului în aşa fel încât să însemne o schimbare .


Şi poate fi distractiv ! Ăsta e scopul acestei prezentări — nu trebuie să fie plictisitor . Nu trebuie să fie imposibil de birocratic .


Vă puteţi folosi de aptitudinile pe care le aveţi .


Şcolile au nevoie de voi . Profesorii au nevoie de voi .


Elevii şi părinţii au nevoie de voi . Au nevoie de voi personal : de persoana voastră şi de minţile voastre deschise şi de urechile ciulite şi de compasiunea fără limite , să staţi lângă ei , să-i ascultaţi şi să-i aprobaţi şi să puneţi întrebări ore în şir .


Unii dintre aceşti copii pur şi simplu nu ştiu cât de buni sunt : cât de deştepţi sunt şi cât de multe au de zis .


Voi le puteţi spune . Puteţi să-i puneţi în acestă lumină , câte o interacţiune umană pe rând . Aşa că sperăm că vă veţi alătura nouă .


Vă mulţumesc mult .


( Muzică ) ( Aplauze ) Vă mulțumesc că sunteți aici .


Și spun acest lucru , mulțumesc că sunteți aici , pentru că am tăcut timp de 17 ani .


Și primele cuvinte pe care le-am rostit au fost în Washington , DC , la a douăzecea aniversare a Zilei Pământului .


Familia și prietenii se adunaseră acolo ca să ma audă vorbind .


Și am spus „ Vă mulțumesc că sunteți aici ” . Mama , care sa afla în public , a sărit în sus , „ Aleluia , Johnny vorbește ! ”


( Râsete ) Imaginați-vă că ați fi tăcut timp de 17 ani și să zicem că mama voastră ar fi fost în public .


Tata mi-a zis „ Asta e una ” — Voi explica asta .


Dar m-am întors să văd de unde vine vocea , pentru că nu mi-o recunoșteam .


Nu-mi auzisem vocea timp de 17 ani , așa că m-am întors , m-am uitat și am spus , „ Doamne , cine este cel care spune ceea ce gândesc ? ”


Și apoi mi-am dat seama că eu eram acela și mi-a venit să râd .


Și îl vedeam pe tata — „ Da , este cu adevărat nebun . ” Ei bine , vreau să vă iau cu mine în această călătorie .


Iar călătoria , după mine , este o metaforă pentru toate călătoriile noastre .


Așa că , deși aceasta este una ceva mai neobișnuită , Vreau ca voi să vă gândiți la propria voastră călătorie .


Călătoria mea a început în 1971 când am fost martor la ciocnirea a două petroliere sub Podul Golden Gate , și la vărsarea a jumătate de milion de galoane ( 1.9 milioane litri ) de petrol în golf .


M-a tulburat atât de mult încât am decis să renunț să conduc sau să fiu pasager în vehicule cu motor .


Asta e un mare lucru în California .


Și a fost un mare lucru în mica mea comunitate din Point Reyes Station din Inverness , California , pentru că erau doar vreo 350 de oameni acolo în timpul iernii - asta se petrecea în ' 71 .


Așa că , atunci când am venit și am început să merg pe jos de colo colo , oamenii — pur și simplu au înțeles despre ce era vorba .


Și uneori oamenii conduceau în paralel cu mine și întrebau , „ John , ce faci ? ” Iar eu răspundeam , „ Ei bine , merg pe jos pentru mediu . ” Și ei spuneam , „ Nu-i adevărat , mergi pe jos ca să ne pui pe noi într-o lumină proastă , nu-i așa ?


Mergi pe jos ca să ne faci pe noi să ne simțim prost . ” Și poate că aveau puțină dreptate , pentru că eu credeam că , dacă eu încep să merg pe jos , toată lumea va face la fel .


Din cauza petrolului , toată lumea vorbea despre poluare .


Și eu mă contraziceam cu oamenii pe tema asta , dezbăteam și dezbăteam .


Mi-am sunat părinții .


Le-am spus , „ Am renunțat să fiu pasager și să conduc mașini . ” Tata a zis , „ De ce nu ai făcut asta când aveai 16 ani ? ” ( Râsete ) Nu știam despre mediu atunci .


Ei sunt din Philadephia .


Așa că i-am spus mamei , „ Cu toate astea sunt fericit , sunt cu adevărat fericit . ” Ea a răspuns , „ Dacă erai cu adevărat fericit , nu ai fi avut nevoie să spui asta . ” Așa sunt mamele .


Așa că , în ziua când împlineam 27 de ani am decis că , deoarece am dezbătut așa de mult și pentru că vorbesc atât de mult , am decis să nu mai vorbesc măcar pentru o zi — o zi — ca să iau o pauză .


Zis și făcut .


M-am trezit dimineața și nu am spus o vorbă .


Și trebuie să vă spun că a fost o experiență impresionantă , pentru că pentru prima dată , am început să ascult — de multă vreme .


Și ceea ce auzeam mă tulbura .


Pentru că ceea ce făceam în trecut , când credeam că ascult , era să ascult suficient încât să aud ceea ce aveau oamenii de zis și să cred că pot — că știu ceea ce urmau să spună , și atunci încetam să ascult .


Și mintea mea fugea înainte și se gândea la ceea ce urma să răspund eu , în timp ce ei încă terminau .


Și apoi mă lansam eu .


Ei bine , asta pur și simplu încheia comunicarea .


Astfel , în această primă zi , am ascultat cu adevărat .


Și a fost foarte trist pentru mine , pentru că am înțeles că în toți acești mulți ani nu învățasem nimic .


Aveam 27 de ani . Credeam că știu totul .


Nu era așa .


Așa că am decis că ar fi bine să mai fac asta încă o zi , și încă o zi , și încă o zi , până când în cele din urmă , mi-am promis că voi tace din gură timp de un an pentru că începeam să învăț tot mai mult și aveam nevoie să învăț mai mult .


Așadar urma ca timp de un an să tac din gură , și apoi de ziua mea să reevaluez tot ce voi fi învățat și , poate , să vorbesc din nou .


Ei bine , asta a durat 17 ani .


În toată perioada aceea - cei 17 ani - am mers pe jos și am cântat la banjo și am pictat și am scris în jurnal și am încercat să studiez mediul citind cărți .


Și am decis că vreau să merg la școală . Asta am și făcut .


Am mers pe jos până sus în Ashland , Oregon , unde aveau o secție de studii ecologice .


Sunt doar 500 mile ( 800 km ) .


Și m-am dus la secretariat și ... Ce , ce , ce ?


Aveam un articol decupat dintr-un ziar .


A , deci chiar vrei să studiezi aici ?


Tu nu ... ?


Avem un program special pentru tine . Chiar aveau .


Și în acei doi ani mi-am luat prima diplomă - diploma de licență .


A venit și tata , era atât de mândru .


A spus , „ Fiule , suntem foarte mândri de tine , dar ce ai de gând să faci cu diploma de licență ?


Tu nu mergi cu mașina , nu vorbești , va trebui să faci acele lucruri . ” ( Râsete ) Am dat din umeri , mi-am luat din nou rucsacul în spate și am început să merg .


Am mers pe jos tocmai pâna la Port Townsend , Washington , unde am construit o barcă de lemn , cu care am traversat Puget Sound . Idaho — am traversat pe jos Washington , Idaho și am mers până la Missoula , Montana .


Le scrisesem celor de la Universitatea din Montana cu doi ani în urmă și le spusesem că aș dori să studiez acolo .


Le-am spus că voi ajunge acolo în aproximativ doi ani .


( Râsete ) Și iată că eram acolo . Am apărut peste doi ani și ei — Spun această poveste acest lucru pentru că ei chiar m-au ajutat .


Sunt două povești în Montana .


Prima poveste este că nu aveam niciun ban — acesta este un semn pe care îl foloseam des .


Și ei mi-au spus , „ Nu-ți face griji . ” Directorul programului mi-a spus , „ Vino înapoi mâine . ” Mi-a dat 150 de dolari , și mi-a spus , „ Înscrie-te la un curs .


Vei merge în America de Sud , nu-i așa ? ” Și am spus — Râuri și lacuri , sistemele hidrologice , America de Sud .


Și asta am și făcut .


S-a întors , mi-a spus , a spus , „ Bine John , acum că te-ai înscris la acel un curs , poți avea cheia unui birou , te poți înmatricula — te înmatriculezi ca să poți folosi biblioteca .


Și vom proceda în felul următor îi vom convinge pe toți profesorii să te lase să participi la curs


îți vor păstra nota și când ne vom da seama cum să facem rost de restul de bani pentru tine , atunci te vei putea înscrie la acel curs și ei îți vor da nota . ” Uau , nu cred că așa se procedează de obicei în școlile postuniversitare .


Dar folosesc aceasta poveste pentru că ei au vrut cu adevărat să mă ajute .


Au văzut că eram cu adevărat interesat de mediu , și chiar au vrut să mă ajute până la capăt .


Și în toată acea perioadă , chiar am predat cursuri fără să vorbesc .


Aveam 13 studenți când am intrat prima dată în sala de curs ,


și am explicat împreună cu un prieten , care putea să traducă limbajul semnelor pe care îl foloseam , că sunt John Francis , că merg pe jos prin lume , că nu vorbesc și că asta e ultima dată când persoana aceasta este aici să traducă .


Toți studenții s-au blocat și făceau ...


( Râsete ) Puteam să văd cum își caută orarul ca să vadă când pot să iasă afară .


Cursul meu era obligatoriu .


Două săptămâni mai târziu , toată lumea încerca să vină la cursul nostru .


Și am învățat la acel curs — pentru că obișnuiam să fac lucruri de genul acesta ...


erau toți adunați în jurul meu , întrebându-se , ce încearcă să spună ? Nu știu , cred că vorbește despre defrișare . Da , defrișare .


Nu , nu , nu , asta nu e defrișare , asta e — folosește un fierăstrău .


Dar , nu poți defrișa cu un ...


Ba da , poți defrișa ...


Nu , cred că vorbește despre tăiere selectivă .


Acesta era un seminar pentru discuții și noi chiar discutam .


Eu mă retrăgeam pur și simplu și aveam grijă să nu se lase cu pumni .


Dar ceea ce am constatat este că uneori făceam un semn și ei spuneau lucruri la care eu pur și simplu nu mă gândisem , dar ar fi trebuit să o fac .


Și concluzia pe care am tras-o este că , dacă ești profesor și predai , dar nu înveți în același timp probabil nu predai foarte bine .


Și astfel am mers mai departe .


Tata a venit să ma vadă la absolvire și am făcut ce era de făcut și tata mi-a spus , „ Suntem cu adevărat mândri de tine fiule , dar ... ” Știți ce a urmat , a spus , „ Trebuie să începi să conduci și să mergi cu mașina și să vorbești .


Ce vei face cu o diplomă de master ? ” Am ridicat din umeri , mi-am luat rucsacul și m-am dus mai departe la Universitatea din Wisconsin .


Am petrecut doi ani acolo scriind despre deversări de petrol .


Nimeni nu era interesat de deversări de petrol .


Dar ceva s-a întâmplat — Exxon Valdez .


Și eram singurul din Statele Unite care scria despre deversări de petrol .


Iar a apărut tata .


A spus , „ Nu știu cum faci asta , fiule , vreau să spun , nu mergi cu mașina , nu vorbești .


Sora mea îmi spune că poate ar trebui să te las în pace , pentru că pare că îți merge mult mai bine când nu spui nimic . ” ( Râsete ) Mi-am luat rucsacul din nou .


Mi-am luat banjo-ul și am mers pe jos până la Coasta de Est , mi-am pus piciorul în Oceanul Atlantic - îmi luase șapte ani și o zi să traversez Statele Unite pe jos .


Și de Ziua Pământului , 1990 , a douăzecea aniversare a Zilei Pământului , atunci am început să vorbesc .


Și de aceea am spus , „ Vă mulțumesc că sunteți aici . ” Pentru că e ca atunci când un copac cade în pădure , dacă nu e nimeni acolo să audă — chiar face un sunet ?


Și vă mulțumesc vouă , și le mulțumesc membrilor familiei mele , pentru că au venit să mă audă vorbind .


Și asta înseamnă comunicare .


Tot ei m-au învățat despre ascultare — căci m-au ascultat .


Acesta este unul din acele lucruri care s-au desprins din liniște , această ascultare reciprocă .


Cu adevărat , foarte importantă — avem nevoie să ne ascultăm unii pe ceilalți .


Așadar , călătoria mea continua .


Tatăl meu a spus , „ Asta e una , ” și eu o țineam tot pe-a mea .


Am lucrat pentru Paza de Coastă , am fost făcut ambasador al bunăvoinței pentru ONU .


Scriam reglementări pentru Statele Unite — Vreau să spun , scriam reglementări referitoare la deversările de petrol .


Dacă în urmă cu 20 de ani cineva mi-ar fi spus , „ John , vrei cu adevărat să faci o schimbare în lume ? ”


„ Da , vreau să fac o schimbare în lume . ”


Acel cineva ar fi spus , „ Tot ce trebuie să faci este să mergi pe jos către est , ieși din mașină și pur și simplu mergi spre est . ” Și când m-aș fi îndepărtat puțin , ar fi spus , „ Da , și să și taci din gură . ( Râsete ) Vei face o schimbare în lume , băiete . ”


Cum se poate așa ceva , cum se poate așa ceva ?


Cum poate un lucru atât de simplu - a merge pe jos și a nu vorbi - să schimbe ceva în lume ?


Timpul petrecut la Garda de Coastă a fost cu adevărat valoros .


Și după aceasta — am lucrat doar un an — Am spus , „ Destul , pentru mine un an în care să fac asta e suficient . ” M-am urcat pe o barcă cu pânze și am navigat spre sud în Caraibe , și am traversat pe jos toate insulele pâna am ajuns în Venezuela .


Dar știți , am uitat lucrul cel mai important , adică de ce am început să vorbesc și trebuie să vă spun .


Am început să vorbesc pentru că studiasem mediul ,


studiasem mediul la nivelul acesta formal , dar exista și un nivel informal .


La nivelul informal — am învățat despre oameni și despre ceea ce facem și cum suntem .


Și mediul nu mai înseamnă doar pomi și păsări și specii pe cale de dispariție , ci modul în care ne comportăm unii cu ceilalți .


Pentru că , dacă noi suntem mediul , atunci tot ce trebuie să facem este să privim în jurul nostru și să vedem cum ne comportăm cu noi înșine și cum ne comportăm cu ceilalți .


Acesta era mesajul meu .


Și am spus , „ Va trebui să răspândesc acest mesaj . ” Și m-am urcat pe barca mea cu pânze , am navigat până în Caraibe — nu era chiar barca mea , eu doar lucram pe acea barcă — am ajuns în Venezuela și am început să merg .


Aceasta este ultima parte a acestei povești , pentru că este vorba despre felul în care am ajuns aici , pentru că încă nu călătoream în vehicule cu motor .


Mergeam pe jos prin El Dorado — este un oraș cu închisoare , o închisoare faimoasă , faimoasă dar nu în sensul bun — în Venezuela , și nu știu ce m-a apucat , pentru că nu era stilul meu .


Tocmai treceam pe lângă gardianul de la poartă când acesta m-a oprit și mi-a spus „ Pasaporte , pasaporte , ” și cu un M16 îndreptat către mine .


L-am privit și am spus , „ Pașaport , hmm ,


nu e nevoie să-ți arăt eu ție pașaportul meu , este la spatele rucsacului .


„ Eu sunt Dr . Francis , sunt ambasador ONU și merg pe jos în jurul lumii . ” Și am început să mă îndepărtez de el .


Ce m-a apucat să spun acest lucru ?


Drumul intra în junglă .


Nu am fost împușcat .


Și am ajuns la — am început să spun , liber în sfârșit , mulțumesc lui Dumneazeu , sunt liber în sfârșit . Despre ce e vorba , mă gândeam , despre ce să fie vorba ?


A durat preț de încă 100 mile să înțeleg că în inima mea , în mine , devenisem prizonier .


Eram prizonier și trebuia să evadez .


Închisoarea în care eram captiv era faptul că nu conduceam și nu foloseam vehicule cu motor .


Cum se poate așa ceva ?


Pentru atunci când am început , mi se părea foarte potrivit să nu folosesc vehicule cu motor .


Dar lucrul care era diferit era că la fiecare zi de naștere mă întrebam despre tăcere , dar nu mă întrebam niciodată despre decizia de a-mi folosi doar picioarele .


Nu bănuiesm că voi deveni ambasador ONU .


Nu bănuisem că voi avea un doctorat .


Și astfel am înțeles că nu am o responsabilitate doar față de mine , și că trebuie să mă schimb .


Știți , chiar putem face asta .


Urma să trebuiască să mă schimb .


Și îmi era frică să mă schimb , pentru că eram atât de obișnuit cu tipul care doar merge pe jos .


Eram atât de obișnuit cu acea persoană încât nu voiam să încetez .


Nu știam cine voi fi dacă mă schimb .


Dar știu că trebuia să fac asta .


Știu că trebuia să mă schimb , pentru că era singurul mod în care puteam să fiu aici astăzi .


Și știu că de multe ori ne găsim în acest loc minunat în care am ajuns , dar de fapt în alt loc trebuie să ajungem .


Și trebuie să lăsăm în urmă siguranța a ceea ce am devenit , și să mergem către locul a ceea ce devenim .


Astfel , vreau să vă încurajez să mergeți în acest loc următor , să vă eliberați din orice închisoare v-ați găsi , oricât de confortabilă ar fi , pentru că avem ceva de făcut acum .


Trebuie să ne schimbăm acum .


Și după cum spunea fostul nostru Vicepreședinte , trebuie să devenim activiști .


Așa că , dacă vocea mea vă poate atinge , dacă acțiunile mele vă pot atinge , dacă prezența mea aici vă poate atinge , vă rog permiteți-le .


Și știu că voi toți m-ați atins pe mine cât am fost aici .


Așa că , haideți să mergem în lume și să luăm această grijă , această iubire , acest respect pe care ni le-am arătat unul altuia chiar aici la TED și să le ducem în lume .


Pentru că noi suntem mediul , și felul în care ne tratăm unii pe ceilalți este de fapt felul în care vom trata mediul .


Așa că vă mulțumesc că sunteți aici și vreau să închei cu cinci secunde de liniște .


Mulțumesc .


( Aplauze )


Eu am să vă povestesc doar ultimul episod din cea mai lungă telenovelă din India , și poate chiar din lume , și anume cricket-ul .


Și fie ca el să dureze pentru totdeauna , pentru că le asigură traiul unor oameni ca mine .


Are tot ceea ce ai vrea să găsești la o telenovelă : Are iubire , bucurie , fericire , tristețe , lacrimi , hohote de râs , multă înșelătorie , intrigi .


Și ca toate telenovelele bune , sare 20 de ani când se schimbă interesul audienței .


Și exact asta a făcut și cricket-ul .


A sărit 20 de ani până la jocul de „ 20 de seturi ” .


Și despre asta voi vorbi , despre cum o mică schimbare conduce la o revoluție foarte mare .


Dar nu a fost așa dintotdeauna .


Cricket-ul nu a fost mereu acest joc al vitezei și generațiilor .


Era o vreme când te jucai cricket , când jucai meciuri-test nesfârșite , când jucai până când se termina jocul .


Și a fost un meci în martie 1939 care a început pe 3 martie și s-a terminat pe 14 martie .


Și s-a terminat numai pentru că jucătorii englezi de cricket trebuiau să ajungă din Durban în Cape Town , ceea ce presupune un drum de 2 ore , pentru a prinde vaporul care urma să plece pe 17 , pentru că următorul vapor venea după multă vreme .


Deci jocul s-a încheiat la jumătate .


Și unul dintre jucătorii englezi de cricket a spus , " " Știi ce ? " "


" Încă o jumătate de oră și am fi câștigat ! " ( râsete ) Încă o jumătate de oră după 12 zile .


Între ele erau 2 zile de duminică . Desigur , duminica e zi de mers la biserică , deci nu joci duminca . Și într-o zi a plouat , așa că au stat acolo și s-au împrietenit .


Dar există un motiv pentru care India s-a îndrăgostit de cricket : pentru că aveam cam același ritm al vieții .


( râsete ) Și Mahābhārata ( epopeea ) a fost la fel , nu-i așa ?


Te luptai ziua , apoi venea apusul , așa că toată lumea se întorcea acasă .


Și atunci lucrai la strategia ta , și veneai și te luptai iar a doua zi , apoi te întorceai acasă .


Singura diferență dintre Mahābhārata și cricket era că în cazul cricket-ului , toată lumea era vie și putea să se întorcă să lupte a doua zi .


Regii sprijineau jocul , nu pentru că le plăcea , ci pentru că era un mod de a intra în grațiile conducătorilor britanici .


Dar mai este un motiv pentru care India s-a îndrăgostit de cricket , și anume : aveai nevoie doar de o placă de lemn și de o minge de cauciuc , iar orice număr de oameni puteau juca oriunde .


Priviți : te puteai juca la groapa de gunoi , cu niște pietre acolo , te puteai juca pe o alee micuță – nu puteai arunca mingea oriunde , pentru că bâta lovea peretele ; nu uitați și de aerul condiționat și de cabluri .


( râsete ) Te puteai juca pe malurile Gangelui – cam atât de curat este Gangele de mult timp încoace .


Sau puteai juca mai multe jocuri pe o bucățică de pământ , chiar dacă nu știi la care anume joc participi .


( hohote de râs ) După cum vedeți , vă puteți juca oriunde .


Și , încet-încet , jocul a continuat , știți voi , în sfârșit .


Nu ai mereu 5 zile . Așa că am mers mai departe , și am început să jucăm cricket „ 50 seturi ” .


Și atunci a avut loc un accident enorm .


În sportul indian , lucrurile nu se întâmplă datorită nouă , există doar accidente , iar noi suntem la locul și la timpul potrivit , câteodată .


Și am câștigat Cupa asta Mondială din 1983 .


Și brusc ne-am îndrăgostit de jocul de 50 seturi și am început să-l jucăm zilnic .


Aveam mai multe jocuri de cricket 50 seturi decât oriunde altundeva .


Dar a mai existat încă o dată importantă .


În 1983 am câștigat Cupa Mondială .


În 1991 – ' 92 , am găsit un ministru de finanțe și un prim ministru dispus să lase lumea să privească India , în loc să fie țara asta mare a intrigii și misterului , închisă celorlalți .


Așa că am permis intrarea multinaționalelor în India .


Am redus taxele vamale , am redus taxele de import , și toate multinaționalele au intrat , cu bugete de multinaționale , care s-au uitat la salariul pe cap de locuitor și s-au entuziasmat cu privire la posibilitățile din India , și au căutat un mod prin care să ajungă la fiecare indian .


Și sunt doar două în India – unul real , unul mediatizat .


Cel mediatizat e ceea ce vedeți în filme , cel real era cricket-ul .


Așa că un prieten de-al meu care stă chiar aici lângă mine , Ravi Dhariwal de la Pepsi , a hotărât că o să-l răspândească peste tot în lume .


Și Pepsi a însemnat o mare revoluție , pentru că a răspândit cricket-ul peste tot .


Și așa cricket-ul a început să se dezvolte ; cricket-ul a început să atragă bogăție .


Televiziunea a început să vorbească despre cricket . Mult timp televiziunile au spus , " " Nu vom vorbi despre cricket decât dacă ne plătiți să facem asta . " " Și apoi au spus , „ OK , următoarele drepturi se vând cu 55 de milioane de dolari .


Următoarele drepturi se vând pentru 612 milioane de dolari . ” Deci asta e o curbă ușor ascendentă .


Și apoi alt accident s-a întâmplat în cricket-ul nostru .


Anglia a inventat cricket-ul de 20 de seturi. și a spus , „ Lumea trebuie să joace cricket 20 seturi . ” Exact așa cum Anglia a inventat cricket-ul și a făcut restul lumii să joace .


Slavă Domnului pentru ei .


( râsete ) Și astfel , vedeți voi , India a trebuit să joace în Cupa Mondială T20 .


India nu vroia să joace în Cupa Mondială T20 .


Dar am fost obligați să jucăm cu o cotă de 8 la 1 .


Și atunci s-a întâmplat ceva foarte dramatic .


Am ajuns în finală , și apoi acest moment , care va rămâne memorabil pentru totdeauna , pentru toți , priviți .


( mulțime care aclamă ) Batsman-ul pakistanez încearcă să facă loc pentru fielder .


Anunț : Și Zishan o prinde ! India câștigă !


Ce meci pentru o finală de Twenty20 !


India , campioană mondială .


( aplauze ) India , campioană T20 .


Dar ce meci am avut , M.S. Dhoni a prins-o chiar în aer , dar Misbah-ul-Haq , ce jucător .


Un succes enorm , enorm : India , campionii mondiali TT .


Harsha Bhogle : Deodată , India a descoperit această putere a cricket-ului de 20 de seturi .


Acolo , desigur , accidentul a fost că batsman-ul a crezut că bowlerul lovea repede .


( hohote de râs ) Dacă ar fi lovit repede , mingea ar fi ajuns unde trebuia să ajungă , dar nu s-a dus acolo . Și am descoperit brusc că am putea fi buni la acest joc .


Și s-a mai întâmplat ceva : a condus la o anumita mândrie pentru faptul că India putea fi cea mai bună din lume .


Era o vreme când veneau investițiile , India se simțea mai încrezătoare față de sine .


Și era un sentiment de mare mândrie pentru ce putem face .


Și din fericire pentru noi toți , Englezii sunt foarte buni la inventatul lucrurilor și apoi , ca niște oameni generoși ce sunt , lasă lumea să fie foarte bună la ele


( râsete ) Și așa Anglia a inventat cricket-ul T20 , și i-a permis Indiei să-l deturneze .


Nu a fost ca reingineria din medicină , l-am luat pur și simplu așa cum era .


( râsete ) Și așa ne-am lansat propria noastră ligă T20 .


Șase săptămâni , oraș versus oraș .


Era un lucru nou pentru noi . Nu ne susținuserăm țara decât foarte rar : singurele două domenii cu care Indienii se mândreau cum era țara lor reprezentată .


Unul era războiul , armata Indiană , ceea ce nu vrem să se întâmple foarte des .


Celălalt era cricket-ul Indian .


Acum , dintr-o dată , trebuia să susținem ligile orașelor .


Dar oameniii care intrau în aceste ligi orășenești erau oameni care își luau indiciile din vest .


America este patria ligilor . Și au spus , „ Bine , o să facem niște ligi sofisticate aici în India . ”


Dar era India pregătită pentru asta ?


Deoarece cricket-ul a fost mult timp pur și simplu „ organizat ” in India .


Nu era niciodată promovat , niciodată vândut – era organizat .


Și priviți ce au făcut din al nostru frumos , drăguț , simplu joc de familie .


Dintr-o dată , s-a întâmplat asta .


( muzică ) O ceremonie de deschidere pe măsura celorlalte .


Aceasta era India care cumpăra mașini Corvette . Aceasta era India care cumpăra Jaguar .


Aceasta era India care se îmbogățea cu mai multe telefoane mobile pe lună decât dublul populației Noii Zeelande .


Așadar , era o nouă Indie .


Dar era și o Indie puțin mai ortodoxă care era încântată de faptul că era modernă , dar nu voia să spună asta oamenilor .


Și astfel , au fost îngroziți când au ajuns majoretele .


Toți se uitau la ele în secret , dar toți se prefăceau că nu văd .


( muzică ) ( râsete ) Noii proprietari ai cricket-ului indian nu erau vechii regi .


Nu erau birocrați obligați să intre în sport chiar dacă de fapt nu le plăcea ; aceștia erau oameni care conduceau companii serioase .


Și așa au început să promoveze cricket-ul din greu , au început să promoveze cluburile din greu .


Și au început să le promoveze cu foarte mulți bani .


IPL avea 2,3 miliarde de dolari înainte ca prima minge să fie lovită , 1,6 miliarde de dolari pentru veniturile din televiziune pentru 10 ani , și încă 70 de milioane de dolari în plus de la fiecare din aceste francize care aduceau bani . Și apoi trebuiau să facă apel la orașele lor , dar trebuiau să facă asta ca în Vest , nu ? Pentru că înființăm ligi .


Dar se pricepeau foarte bine la a face asta foarte localizat .


Deci , ca să vă dau un exemplu de cum o făceau – nu promovare în stilul Manchester United , ci promovare în stilul foarte Mumbai . Priviți .


( muzică ) Desigur , mulți oameni au spus „ Poate dansează mai bine decât joacă . ” ( hohote de râs ) Dar e în regulă . A schimbat felul în care noi priveam cricket-ul .


Până atunci , dacă vroiai un jucător tânăr de cricket , îl luai de pe străzile din localitatea ta micuță , din orașul tău , și erai foarte mândru de sistemul care producea acești jucători de cricket .


Acum , dintr-o dată , dacă trebuia să dai lovitura – dacă Mumbai trebuia să dea o lovitură , de exemplu , nu mai trebuia să se duca la Kalbadevi sau Shivaji Park sau în alta parte pentru a găsi așa ceva , puteau să mearga în Trinidad .


Acesta era noua Indie , nu-i așa ? Era lumea nouă , unde poți obține jucători de oriunde atâta timp cât obții cel mai bun produs la cel mai bun preț .


Și dintr-o dată , sportul indian și-a dat seama de faptul că poți obține cel mai bun produs la cel mai bun preț oriunde în lume .


Așa că indienii din Mumbai l-au achiziționat pe Dwayne Bravo din Trinidad-Tobago peste noapte . Și când a trebuit să se întoarcă să reprezinte Indiile de Vest , l-au întrebat , „ Când trebuie să fii acolo ? ” A răspuns , „ Trebuie să ajung la o anumită oră , așa că trebuie să plec astăzi . ” Am spus , „ Nu , nu , nu . Nu când trebuie să pleci ; când trebuie să ajungi acolo ? ” Așa că a spus , „ Trebuie să ajung la data de X. ” Și ei au spus , „ Bine , joci la noi pe data de X minus unu . ” Așa că a jucat la Hyderabad , imediat după meci s-a dus


de la stadion la aeroportul Hyderabad , s-a urcat într-o avion particular – a alimentat mai întâi în Portugalia , apoi în Brazilia ; a ajuns la timp în Indiile de Vest .


( râsete ) India n-ar fi gândit niciodată la o asemenea scară înainte .


India nu ar fi spus niciodată , „ Vreau ca un jucător să joace într-un meci pentru mine , iar eu voi folosi un avion particular ca să-l trimit înapoi în Kingston , Jamaica pentru a juca într-un alt meci . ” Și m-am gândit , „ Uau , am ajuns undeva în lume , știți ?


Am ajuns undeva . Gândim la scară mare . ” Totodată a și început să împreuneze cele mai importante două lucruri din cricket-ul Indian , și anume cricket-ul și filmele din divertismentul indian .


Există cricket și filme .


Și s-au unit pentru că oamenii din filme au început să dețină cluburi .


Și astfel , oamenii au început să meargă la meciurile de cricket ca s-o vadă pe Preity Zinta .


Au început să meargă la jocurile de cricket ca să-l vadă pe Shrah Rukh Khan .


Și s-a întâmplat ceva foarte interesant .


Am început să adaugăm cântece și dans în cricket-ul indian .


Și astfel a început să semene din ce în ce mai mult cu filmele indiene .